РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 14 декември 2010 година
относно държавна помощ C 39/96 (ex NN 127/92), приведена в действие от Франция в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF)
(нотифицирано под номер C(2010) 8938)
(само текстът на френски език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2011/179/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него (1),
като прикани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2) и като взе предвид техните мнения,
като има предвид, че:
1. ПРОЦЕДУРА
(1)
С решение от 15 април 2008 г. (3) (наричано по-долу „решението на Общия съд“) Общият съд на Европейския съюз отмени Решение 2005/262/ЕО на Комисията от 20 април 2004 г. относно помощта, приведена в действие от Франция в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (4) (5).
(2)
Вследствие на решението на Общия съд Комисията трябва да приеме ново решение.
(3)
С посоченото решение приключва процедура, чиито основни етапи са припомнени по-долу.
A. Първа фаза
(4)
С писмо от 20 март 1992 г. Société internationale de diffusion et d’édition („SIDE“) насочи вниманието на Комисията към мерки за помощ за промоция, транспортиране и продажба, предоставена от френските органи на CELF - помощ, за която не е било изпратено предварително уведомление до службите на Комисията.
(5)
С писмо от 2 април 1992 г. Комисията, след като напомни на френските органи, че за всяко намерение за предоставяне или изменение на помощ следва да бъде изпратено предварително уведомление до нейните служби, поиска от френските органи да я информират за естеството и предмета на посочените от SIDE мерки за помощ.
(6)
С писмо от 29 юни 1992 г. френските органи потвърдиха пред Комисията наличието на субсидии в полза на CELF. Те уточниха, че тези мерки имат за цел популяризирането на френския език и литература в нефранкофонските страни, както и че на CELF е било възложено управлението на три схеми за помощи, предназначени да улеснят читателите, чийто достъп до френски книги е затруднен.
(7)
С писмо от 7 август 1992 г. Комисията потвърди пред SIDE съществуването на помощ в полза на CELF, уточни предмета ѝ и информира SIDE, че за въпросните мерки не е изпратено уведомление. Комисията обаче отбеляза, че спорната помощ не е от такова естество, което да засяга търговията между държавите-членки. При тези обстоятелства SIDE беше приканено да представи мнението си.
(8)
С писмо от 7 септември 1992 г. SIDE информира Комисията за намерението си да разкрие дискриминационния характер на мерките и последиците, които произтичат от тях за вътреобщностната търговия, без обаче да оспорва културната цел, преследвана от Министерството на културата, действало за популяризиране на френския език и литература.
(9)
С решение от 18 май 1993 г. (6) Комисията счете, че с оглед на особеното състояние на конкуренцията в книжния сектор и предвид културната цел на оспорваните схеми за помощ, за тях се прилага дерогацията, предвидена в предишния член 92, параграф 3, буква в) от Договора.
(10)
На 2 август 1993 г. SIDE подаде жалба за отмяна на посоченото решение. С решение от 18 септември 1995 г. (7) Общият съд частично удовлетвори жалбата на SIDE, като отмени решението на Комисията от 18 май 1993 г. само в частта му по отношение на мерките, предоставени на CELF във връзка с малки поръчки.
(11)
Общият съд постанови, че Комисията може да приеме благоприятно решение по отношение на следните три схеми за помощ, управлявани от CELF за сметка на държавата:
а)
помощите за въздушен превоз на товари или въздушна поща;
б)
програмата „Page à Page“ (8) (помощ за разпространението на книги на френски език в Централна и Източна Европа);
в)
„Programme Plus“ (академични ръководства на френски език, предназначени за студенти от Субсахарска Африка).
(12)
Общият съд сметна, че Комисията е получила достатъчно информация за последните три схеми, за да обоснове констатацията, че въздействието им върху конкуренцията е било незначително. От друга страна Общият съд посочи, че „що се отнася до културното предназначение на помощите, безспорно е, че целта на френското правителство е разпространението на френския език и френската литература“. Общият съд сметна за необходимо да заключи, че установяването на културната цел на оспорваните помощи не е затруднило особено Комисията и че получаването на други сведения не е било необходимо за признаване на културния характер на тази цел.
(13)
Напротив, по отношение на компенсациите, предоставени изключително на CELF за малките поръчки, Общият съд сметна, че Комисията е трябвало да разгледа задълбочено условията на конкуренцията в засегнатия сектор, преди да се произнесе по съвместимостта на мерките с вътрешния пазар.
(14)
Поради това Общият съд стигна до заключението (точка 76 от решението), че Комисията е трябвало да открие процедурата, предвидена в предишния член 93, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 108, параграф 2 от ДФЕС), и следователно трябва да отмени решението на Комисията от 18 май 1993 г. в частта му, която се отнася до субсидията, предоставена изключително на CELF за компенсиране на допълнителните разходи за обработка на малките поръчки на книги на френски език, направени от установени в чужбина търговци на книги.
Б. Втора фаза
(15)
В съответствие с решението на Общия съд от 18 септември 1995 г. с решение от 30 юли 1996 г. Комисията реши да открие официална процедура по разследване. Заинтересованите страни, приканени да представят мненията си пред Комисията, изпратиха своите коментари през декември 1996 г. и януари 1997 г.
(16)
В края на разследването си, на 10 юни 1998 г. Комисията прие Решение 1999/133/ЕО (9). Тя потвърди културната цел на помощите за малките поръчки и счете, въз основа на предишния член 87, параграф 3, буква г) от Договора, че посочените помощи не са от такова естество, което да засяга условията на търговията и конкуренцията в Съюза до степен, която противоречи на общия интерес на пазара за износа на книги на френски език.
(17)
С решение от 28 февруари 2002 г. (10) Общият съд отмени член 1, последно изречение от посоченото решение. Общият съд счете, че Комисията е трябвало да извърши необходимите проверки, за да получи съответните данни с оглед да разграничи пазара на комисионната дейност при износ от пазара на износа на книги на френски език като цяло.
(18)
Общият съд счете, че като не е извършила тази проверка, Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е приела пазара за износ на книги на френски език като цяло за референтен пазар, при условие че е установено, че спорната помощ е предназначена само за комисионерите при износа.
(19)
В решението си от 22 юни 2000 г. (11) обаче, без да разглежда делото по същество, Съдът на ЕС отхвърли жалбата на френските органи срещу решението на Комисията от 10 юни 1998 г. и потвърди, че дори дадена помощ да може да бъде счетена за съвместима с общия пазар, този факт не оказва влияние върху задължението за уведомление, както и че задължението за предварително уведомление включва задължението за преустановяване на помощта.
В. Трета фаза
(20)
След частичната отмяна на решението от 10 юни 1998 г. с писма от 14 юни 2002 г. Комисията поиска от френските органи и от SIDE да ѝ изпратят коментарите си относно мотивите за отмяна на решението, и по-специално относно аспектите във връзка с въпросния пазар.
(21)
Френските органи бяха приканени да коментират по-специално специфичните особености на предлагането от страна на CELF в сравнение с това на останалите участници на пазара, включително SIDE. SIDE беше приканено да коментира по-специално понятието „малки поръчки“ и да посочи с какво евентуално се отличава спецификата на предлагането му в сравнение с предлагането от страна на CELF и на останалите участници на пазара.
(22)
SIDE изпрати отговора си до Комисията с писмо от 12 август 2002 г. Френските органи предадоха отговора си с писмо от 17 септември 2002 г.
(23)
След като с писмо от 19 септември 2002 г. Комисията поиска от SIDE да посочи дали отговорът му съдържа поверителна информация и след като на 30 септември 2002 г. получи отрицателен отговор, с писмо от 17 октомври 2002 г. тя препрати отговора на SIDE заедно с приложенията към него до френските органи за коментар. В тази връзка тя също така им постави редица допълнителни въпроси.
(24)
С писмо от 30 октомври 2002 г. Комисията също така постави на SIDE редица допълнителни въпроси, на които бе отговорено с писма от 31 октомври 2002 г. и 9 декември 2002 г. След искане от страна на Комисията от 16 декември 2002 г. SIDE я информира с писмо от 23 декември 2002 г., че неговите отговори не съдържат поверителна информация и че могат да бъдат препратени до френските органи за коментар.
(25)
Тъй като френските органи не отговориха в определения срок, Комисията бе длъжна да им изпрати напомнително писмо с дата 27 ноември 2002 г. С писмо от 19 декември 2002 г. френските органи поискаха от Комисията ново удължаване на срока.
(26)
На 9 януари 2003 г. Комисията изпрати отговора на SIDE от 23 декември 2002 г. на френските органи за коментар. С писмо от 17 януари 2003 г. френските органи отговориха на въпросите на Комисията от 17 октомври 2002 г.
(27)
С писмо от 4 февруари 2003 г. френските органи поискаха от Комисията ново удължаване на срока по отношение на искането за коментари относно втория отговор на SIDE от 23 декември 2002 г. С писмо от 11 февруари 2003 г. Комисията частично одобри поисканото удължаване. С писмо от 11 март 2003 г. френските органи изпратиха отговора си до Комисията.
(28)
Междувременно на среща, проведена на 4 март 2003 г., представители на SIDE, по свое искане, бяха приети от службите на Комисията, за да изложат становището на SIDE по случая от самото му начало.
(29)
След тази процедура Европейската комисия прие Решение 2005/262/ЕО, в което спорната помощ се счита за съвместима въз основа на предишния член 87, параграф 3, буква г) от Договора, след като Комисията установи по-специално, че помощите не биха могли да доведат до свръхкомпенсиране на разходите, понесени за обработката на малки поръчки.
Г. Четвърта фаза
(30)
С решението си от 15 април 2008 г. Общият съд отмени решението на Комисията от 20 април 2004 г.
(31)
Общият съд счете, че по отношение на частта на помощта, платена на CELF преди 1 ноември 1993 г. - датата на влизане в сила на Договора за Европейския съюз, Комисията е допуснала грешка при прилагане на правото, като е счела спорната помощ за съвместима с общия пазар по силата на предишния член 87, параграф 3, буква г), докато в действителност е трябвало да се прилагат материалноправните разпоредби, които са били в сила преди 1 ноември 1993 г. Общият съд по-специално взе предвид факта, че Договорът за ЕС не съдържа преходни разпоредби относно прилагането на предишния член 87, параграф 3, буква г), както и че принципът на правна сигурност не допуска, освен по изключение, за начален момент на прилагане във времето на общностен акт да бъде определена дата, която е по-ранна от датата на неговото публикуване.
(32)
Освен това Общият съд счете, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката при проверката на съвместимостта на спорната помощ, тъй като е надценила разходите за обработка на малки поръчки, действително понесени от CELF. В решението си от 20 април 2004 г. Комисията не е взела предвид действителните разходи за обработка на малки поръчки, а е направила оценка на тези разходи въз основа на общия размер на разходите, понесени от CELF (отнасяне на една част от общите разходи към обработката на малките поръчки в зависимост от предварително определен метод на разпределяне на всяка категория разходи). Предвид допълнителните трудности, до които води обработката на малките поръчки в сравнение с другите дейности на CELF, към някои категории разходи са били приложени коефициенти за умножение. Общият съд сметна, че тези трудности е можело да бъдат преодолени посредством заявяването на малките поръчки по електронен път, което се отнася за две трети от тях. Поради това Общият съд счете, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е приложила коефициенти за умножение към някои разходи (и при всички случаи към подадените по електронен път поръчки), и заключи, че ако не са били приложени въпросните коефициенти за умножение, разходите по обработката на малки поръчки са щели да бъдат по-малки и резултатът от дейността във връзка с малките поръчки - положителен (600 000 френски франка (FRF), или 91 469 EUR). Следователно според Общия съд Комисията не е доказала липсата на свръхкомпенсация.
Д. Пета фаза
(33)
Вследствие на решението на Общия съд от 15 април 2008 г. процедурата по разследване, започната с решението на Комисията от 30 юли 1996 г., продължава да бъде открита и Комисията следва да приеме ново решение.
(34)
Поради мотивите на решението на Общия съд от 15 април 2008 г. и предвид факта, че решението за откриване е с дата 30 юли 1996 г., Комисията пожела да прикани отново френските органи и заинтересованите страни да представят мненията си.
(35)
Ето защо на 8 април 2009 г. (12) Комисията прие решение за разширяване на процедурата (Решение C(2009) 2481, „решение за разширяване на процедурата“). Решението за разширяване допълва решението за откриване от 30 юли 1996 г. и същевременно с него се определя нов срок за представяне на мнения. В него се посочва, че двете решения трябва да се разглеждат като едно неделимо цяло и че те ще доведат до една-единствена официална процедура по разследване, както и че доколкото описанието на фактическите и на правните обстоятелства или предварителната оценка на Комисията в решението за разширяване на процедурата се различават от решението за откриване от 30 юли 1996 г., би следвало да се взема под внимание единствено решението за разширяване на процедурата.
(36)
Комисията прикани заинтересованите страни да представят мненията си относно въпросната мярка.
(37)
Комисията получи мнението на френските органи на 9 юни 2009 г., както и мнението на SIDE на 23 юли 2009 г. Тя предаде мнението на SIDE на френските органи на 24 август 2009 г., като им даде възможност да го коментират, и получи коментарите им на 24 септември 2009 г.
(38)
Френските органи обаче не представиха подробните данни, поискани от Комисията в решението ѝ за разширяване на процедурата, а само препратиха, що се отнася до пропорционалността на помощта, към данните, вече предоставени на 17 септември 2002 г., 17 януари 2003 г. и 11 март 2003 г., които Комисията не можеше да използва като такива предвид решението на Общия съд от 15 април 2008 г.
(39)
С писмо от 8 октомври 2009 г. службите на Комисията напомниха на френските органи за искането си за изпращане на данни по конкретно посочените точки, като посочиха, че ако тази информация не бъде получена в срок до десет работни дни, Комисията следва, въз основа на информацията, с която разполага, да вземе окончателно решение в съответствие с член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета, след като издаде, ако е необходимо, разпореждане за предоставяне на информация съгласно член 10, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (13).
(40)
С писмо от 21 октомври 2009 г. френските органи информираха Комисията, че с решение на Търговския съд на Париж от 9 септември 2009 г. CELF е в процедура на съдебна ликвидация и е прекратило дейността си. От друга страна, по отношение на данните, поискани в писмото на Комисията от 8 октомври 2009 г. френските органи посочиха, че не разполагат с допълнителна информация и препратиха към мнението си, изпратено на 9 юни 2009 г.
(41)
Поради това с решение от 20 ноември 2009 г. (Решение C(2009) 9256, „решение за разпореждане“) Комисията реши да разпореди на Франция да предостави исканата информация, тъй като въпреки неколкократните искания тази информация не бе предоставена.
(42)
С писмо от 2 декември 2009 г. френските органи посочиха, че не разполагат с допълнителна информация, която да предоставят на Комисията, и поради това препратиха към мнението си, изпратено на 9 юни 2009 г.
(43)
Следва да се отбележи, че на 2 декември 2009 г. френските органи също така изпратиха писмо във връзка със схема за помощ, наречена „Програма за академична и научна литература“, наречена „Programme Plus“. Тази схема за помощ не е предмет на настоящото решение.
(44)
С писмо от 22 декември 2009 г. Комисията изиска от френските органи сведения относно състоянието на CELF и процедурата по ликвидацията на CELF. Френските органи отговориха на 27 януари 2010 г. Освен това на 9 март 2010 г. и 26 ноември 2010 г. бяха направени уточнения.
Е. Производство пред националните юрисдикции и преюдициални запитвания
(45)
Следва да се отбележи, че във Франция има висящи производства пред националните юрисдикции и че те са довели до сезирането на Съда на ЕС на основание член 267 от ДФЕС (предишен член 234 от Договора за ЕО). По-долу са припомнени накратко основните етапи от тези производства.
(46)
SIDE сезира френските юрисдикции във връзка с прякото действие на предишния член 88, параграф 3 от Договора за ЕО. С решение от 5 октомври 2004 г., като потвърди решение на Административния съд на Париж от 26 април 2001 г., Апелативният административен съд на Париж разпореди на френската държава да изиска възстановяване на помощите, платени на CELF.
(47)
Държавният съвет, сезиран като касационна инстанция, с решение от 29 март 2006 г. потвърди някои аспекти от решението на Апелативния административен съд, и по-специално факта, че въпросните помощи нямат чисто компенсаторен характер по отношение на задължения за обществена услуга (14), не могат да бъдат квалифицирани от националния съд като съществуващи помощи и CELF не може да се позове на оправдани правни очаквания.
(48)
Въпреки това в решението си от 29 март 2006 г. Държавният съвет също така реши да спре производството по обжалването, докато Съдът на ЕС не се произнесе по преюдициалните запитвания, с които Държавният съвет го сезира, по отношение на задълженията на националния съд във връзка с държавна помощ, за която не е изпратено уведомление, но по-късно с решение на Комисията е обявена за съвместима с общия пазар.
(49)
В решението си от 12 февруари 2008 г. (15) Съдът на ЕС постанови:
„Член 88, параграф 3, последно изречение ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд не е длъжен да разпореди възстановяването на помощ, приведена в действие в нарушение на тази разпоредба, когато Комисията е взела окончателно решение, установяващо съвместимостта на тази помощ с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО. Въз основа на общностното право той е длъжен да разпореди на получателя на помощта плащането на лихвите за периода на неправомерност. В рамките на своето национално право той може, ако прецени, че е необходимо, да разпореди освен това и възстановяването на неправомерната помощ, без това да засяга правото на държавата-членка да я приведе отново в действие в един следващ момент. На него може също да му се наложи да уважи искания за обезщетения за вредите, причинени поради неправомерния характер на помощта.
В процесуално положение като това на спора по главното производство задължението, произтичащо от член 88, параграф 3, последно изречение ЕО, да се отстранят последиците от неправомерността на една помощ се отнася също, с оглед изчисляването на сумите, които трябва да бъдат изплатени от получателя, освен при изключителни обстоятелства, и до периода, изтекъл между датата на решението на Комисията на Европейските общности, с което се установява съвместимостта на тази помощ с общия пазар, и датата на отмяната на това решение от общностния съд“.
(50)
След като взе предвид решението на Съда на ЕС от 12 февруари 2008 г., както и цитираното по-горе решение на Общия съд от 15 април 2008 г., в решението си от 19 декември 2008 г. Държавният съвет отмени членове 2, 3 и 4 от посоченото по-горе решение на Апелативния административен съд на Париж от 5 октомври 2004 г. и постанови посоченото по-долу.
(51)
Първо, на министъра на културата и комуникациите е разпоредено да пристъпи към възстановяване на лихвите, свързани с държавната помощ, платена на CELF от 1980 г. до датата на решението на Държавния съвет, изчислени в съответствие с Регламент (ЕО) № 794/2004 (16). На министъра също така е разпоредено след това да пристъпи към възстановяване на лихвите, които ще бъдат дължими между датата на решението на Държавния съвет и датата, на която окончателно е установена съвместимостта на помощта с общия пазар, или до окончателното връщане на помощта.
(52)
Освен това Държавният съвет реши да спре производството, докато Съдът на ЕС не се произнесе по следните преюдициални запитвания:
„1.
Може ли националният съд да спре производството по въпроса за задължението за връщане на държавна помощ до произнасянето с окончателно решение на Комисията по съвместимостта на помощта с правилата на общия пазар, когато първото решение на Комисията, с което тази помощ е обявена за съвместима, е отменено от общностния съд?
2.
Може ли фактът, че Комисията на три пъти приема дадена помощ за съвместима с общия пазар, преди тези ѝ решения да бъдат отменени от Първоинстанционния съд на Европейските общности, да представлява извънредно обстоятелство, което да накара националния съд да ограничи задължението за възстановяване на помощта?“
(53)
На 11 март 2010 г. (17) Съдът на ЕС се произнесе по тези преюдициални запитвания по следния начин:
„1.
Национална юрисдикция, сезирана на основание член 88, параграф 3 ЕО с искане за възстановяване на неправомерна държавна помощ, не може да отложи приемането на решение по него до произнасянето на Комисията на Европейските общности по съвместимостта на помощта с общия пазар, след като предходно положително решение е било отменено.
2.
Приемането от Комисията на Европейските общности на три последователни решения за обявяване на дадена помощ за съвместима с общия пазар, които впоследствие общностният съд отменя, само по себе си не представлява изключително обстоятелство, което може да обоснове ограничаване на задължението на получателя да върне помощта, когато същата е предоставена в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО.“
2. ОПИСАНИЕ НА ВЪПРОСНАТА МЯРКА
(54)
Френските органи посочиха пред Комисията, че през 1980 г. Министерството на културата, в съответствие с насоките на общата политика на френското правителство във връзка с популяризирането на френската книга и литература, реши да предостави помощи на комисионерите при износа, които биха приели всякакъв вид поръчки, независимо от размера и рентабилността им. Тези мерки са били приведени в действие, за да компенсират пазарна неефективност и да насърчат запазването на дейност, свързана с нерентабилните малки поръчки на пазара на комисионната дейност при износ.
(55)
Според френските органи малки книжарници, установени главно в нефранкофонски зони, достъпът до които понякога е затруднен и/или които са отдалечени, са се натъквали на сериозни трудности при снабдяването, като търсенето им не е можело да бъде удовлетворено от традиционните вериги за разпространение, когато количествата поръчани книги са били недостатъчни или когато единичната цена на поръчаните книги не е била достатъчно висока, за да бъде услугата рентабилна.
(56)
Според френските органи въпросните помощи са били предназначени да дадат възможност на комисионерите при износа да изпълняват всички поръчки на търговци на книги, установени в чужбина, главно в нефранкофонски зони, независимо от размера, рентабилността и предназначението на поръчките. Целта е била в рамките на френската политика за подпомагане на културното многообразие да се осигури оптимално разпространение на книги на френски език и по този начин да се насърчи разпространението на франкофонската литература в целия свят.
(57)
Приетият от френските органи механизъм за помощи, наречен „Програма за малки поръчки“, е бил под формата на субсидия, чието предназначение е било да компенсира допълнителните разходи за обработка на малките поръчки, като за такива френските органи определят пратките на стойност под 500 FRF, или около 76 ЕUR.
(58)
Според френските органи предприятието получател на субсидиите е трябвало да поеме задължението да съобщи на дирекция „Книгоиздателска и библиотечна дейност“ към Министерството на културата всички данни, свързани с общата дейност на предприятието (общ оборот, финансови сметки, предварителни бюджети, копия от решения за утвърждаване на тези данни, одиторски доклад, при необходимост, и консолидирана тарифна структура на заплатите), както и всякакви документи, свързани с дейността, която да бъде субсидирана, и по-специално сметката за използване на субсидиите, оправдаваща изпълнението на услугите, въз основа на които е била предоставена субсидията през предходната година.
(59)
На практика само едно предприятие - CELF, се е възползвало от програмата „Малки поръчки“. Според френските органи последното е трябвало ежегодно да оправдава допълнителните си разходи, понесени за услугите във връзка с малките поръчки, в подкрепа на искането си за субсидиране за следващата година. По-специално една четвърт от субсидията, предоставена през предходната година, е била изплащана в началото на годината, като остатъкът е бил предоставян следващата есен след разглеждане от публичните органи на очаквания бюджет на предприятието получател и на регистрираните колебания през първата част на бюджетната година. Било е договорено, че ако помощта не бъде използвана в пълния си размер, оставащите суми ще бъдат приспаднати от предвидената за следващата година субсидия. Освен това Министерството на културата е присъствало в качеството си на поканен наблюдател на управителните съвети и общите събрания на CELF.
(60)
Следва да се уточни, че след 1997 г. размерът на въпросната помощ непрекъснато намалява и през 2002 г. тя е преустановена. От 1980 г. до края на 2001 г. CELF е получавало помощ, която според френските органи е била предназначена за намаляване на разходите за обработка на малките поръчки, които идват от чужбина и са за книги на френски език. Общо от 1980 г. до края на 2001 г. в рамките на въпросната помощ CELF е получило около 4,8 млн. евро.
Таблица
Размер на помощите, предоставени на CELF от 1980 г. за обработката на „малки поръчки“
Данни, предоставени от френските органи
(сумите са закръглени в ЕUR)
Година
Размер на помощта
1980
91 469,41
1981
91 469,41
1982
205 806,17
1983
164 644,94
1984
137 204,12
1985
141 777,59
1986
248 491,90
1987
214 953,11
1988
213 428,62
1989
259 163,33
1990
304 898,03
1991
373 500,09
1992
422 283,78
1993
382 647,03
1994
304 898,03
1995
304 898,03
1996
304 898,03
1997
243 918,43
1998
182 938,82
1999
121 959,21
2000
60 979,61
2001
38 112,25
2002
0
3. КОМЕНТАР НА ФРАНЦИЯ И МНЕНИЕ НА SIDE СЛЕД РАЗШИРЯВАНЕТО НА ПРОЦЕДУРАТА
(61)
В отговора си от 9 юни 2009 г. във връзка с решението за разширяване на процедурата френските органи изказаха посоченото по-долу мнение.
(62)
Първо, те посочиха, че споделят анализа на Комисията, според който помощта за CELF представлява държавна помощ и според който дерогациите, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а) и б) от ДФЕС, не са били приложими.
(63)
В рамките на оценката на помощите съгласно член 107, параграф 3, букви в) и г) от ДФЕС френските органи не предоставиха нови данни относно пропорционалността на помощите.
(64)
При все това френските органи посочиха, че считат, че задачата на CELF представлява услуга от общ интерес по смисъла на член 106, параграф 2 от ДФЕС.
(65)
Накрая, но не на последно място френските органи заявиха, че са налице изключителни обстоятелства, които следва да накарат Комисията да не настоява за възстановяване на помощта.
(66)
Както беше посочено по-горе, френските органи не предоставиха подробните данни, изискани от Комисията в решението ѝ за разширяване на процедурата, а само препратиха, що се отнася до пропорционалността на помощта, към вече изпратените през 2002 и 2003 г. данни, които Комисията не можеше да използва в това им качество предвид решението на Общия съд от 15 април 2008 г. След напомнително писмо от 8 октомври 2009 г. на 20 ноември 2009 г. Комисията реши да разпореди на френските органи да предоставят изисканата информация в съответствие с член 10, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 659/1999. С писмо от 2 декември 2009 г. френските органи отговориха, че не разполагат с допълнителна информация, която да съобщят на Комисията.
(67)
В мнението си от 23 юли 2009 г. SIDE по-специално изказа посоченото по-долу становище.
(68)
SIDE припомни, че единствено CELF е получавало помощта, докато според SIDE дейността на CELF не следва да се счита за специфична за CELF, тъй като изпълнението на поръчки с всякакъв размер, дори и минимални, заявени от разпръснати в географско отношение книжарници, и прегрупирането им, така че да бъдат сключени по-големи поръчки с издателите, според SIDE е самото определение за комисионерска дейност при износ. SIDE също така посочи, че помощта му е била отказана не поради предполагаема липса на прозрачност, а поради това, че SIDE е частно предприятие, а не кооперативно сдружение на издатели.
(69)
От друга страна SIDE оспори факта, че помощите са били необходими. В този смисъл то по-конкретно счете, че понятието „малки поръчки“ е произволно и опроверга представените от френските органи числови данни.
(70)
Освен това SIDE счете, че помощта не може да бъде обоснована въз основа на член 106, параграф 2 от ДФЕС, като се основа по-специално на решенията на националните юрисдикции във връзка с дейността на CELF.
(71)
Накрая SIDE посочи, че според него в настоящия случай не съществува никакво изключително обстоятелство, което да дава възможност за ограничаване на задължението за възстановяване.
4. ОЦЕНКА НА ПОМОЩТА
(72)
Следва да се определи дали въпросната мярка представлява държавна помощ и в такъв случай дали може да се счита за съвместима с вътрешния пазар. В рамките на оценката си Комисията по-специално следва да вземе предвид решението на Общия съд от 15 април 2008 г.
A. Оценка на мярката по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(73)
Член 107, параграф 1 от ДФЕС гласи, че „Освен когато е предвидено друго в Договорите, всяка помощ, предоставена от държава-членка или чрез ресурси на държава-членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите-членки, е несъвместима с вътрешния пазар.“
(74)
Първо, както беше посочено в решението за разширяване на процедурата, Комисията припомня, че заключението на Комисията, според което въпросната мярка представлява държавна помощ по смисъла на Договора, никога не е било оспорвано нито в хода на отделните етапи от процедурата пред Комисията, нито пред юрисдикциите на Европейския съюз (18), нито пред националните юрисдикции (19). В отговора си от 9 юни 2009 г. във връзка с решението за разширяване на процедурата френските органи посочиха, че споделят анализа на Комисията, според който помощта за CELF представлява държавна помощ.
(75)
Комисията счита, че въпросната мярка представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС (предишен член 87, параграф 1 от Договора за ЕО) поради посочените по-долу причини.
(76)
На първо място, мярката предоставя предимство на CELF, тъй като му дава възможност да намали разходите за малките поръчки. Тя има избирателен характер, тъй като на практика от нея се е ползвало единствено CELF.
(77)
От друга страна, мярката е финансирана чрез бюджетни ресурси на френската държава, тоест чрез държавни ресурси. Решение за нейното прилагане е било взето от Министерството на културата и следователно мярката може да бъде приписана на френските органи.
(78)
Освен това мярката е в състояние да засегне търговията между държавите-членки и да наруши конкуренцията. Помощта се предоставя на френски комисионери (на практика на CELF), които изнасят книги на френски език главно към нефранкофонски страни. Следователно тези френски комисионери се конкурират, поне потенциално, при износа на книги на френски език с други комисионери, които са установени в други франкофонски държави на Европейския съюз (Белгия и Люксембург). Фактът, че въздействието върху търговията и нарушаването на конкуренцията в резултат на мярката изглежда незначително, не променя това заключение. В действителност, в съответствие с постоянната съдебна практика на Съда на ЕС, Комисията не е длъжна да установява действително въздействие на помощта върху търговията между държавите-членки и действително нарушаване на конкуренцията; достатъчно е помощта да е в състояние да засегне търговията и да наруши конкуренцията.
(79)
Накрая, Комисията счита, че условията за прилагане на съдебната практика Altmark не са изпълнени. В решението си от 24 юли 2003 г. (20) Съдът на ЕС уточнява при какви условия субсидия за предприятие, на което е възложено управлението на услуга от общ икономически интерес, не представлява държавна помощ: „първо, предприятието получател трябва действително да е натоварено с изпълнението на задължения за обществена услуга и тези задължения трябва да бъдат ясно определени; второ, параметрите, въз основа на които е изчислена компенсацията, трябва да бъдат предварително установени по обективен и прозрачен начин; трето, компенсацията не трябва да надхвърля необходимото за покриване изцяло или отчасти на разходите, направени при изпълнението на задълженията за обществена услуга, като се имат предвид свързаните с тях приходи, както и разумна печалба за изпълнението на тези задължения; четвърто, когато изборът на предприятие, което да бъде натоварено да изпълнява задължения за обществена услуга, не е направен в рамките на процедура по възлагане на обществена поръчка, равнището на необходимата компенсация трябва да бъде определено въз основа на анализ на разходите, които едно типично предприятие, добре управлявано и подходящо оборудвано с транспортни средства, с цел да може да удовлетвори необходимите изисквания за обществена услуга, би направило, за да изпълни тези задължения, като се имат предвид свързаните с това приходи, както и разумна печалба за изпълнението на тези задължения“.
(80)
В настоящия случай и без да е необходимо да се развива всяко от условията, тъй като те са кумулативни, Комисията установява, че изборът на CELF не е направен в рамките на процедура за възлагане на обществена поръчка, както и че равнището на компенсацията не е било определено въз основа на разходите, направени от типично, добре управлявано предприятие, което е подходящо оборудвано със средства за производство.
(81)
При тези условия помощта, предоставена на CELF, представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като са налице всички съставни елементи на понятието „държавна помощ“.
(82)
Френските органи не са изпратили уведомление до Комисията за въпросните мерки. Следователно помощта е предоставена в нарушение на член 108, параграф 3 от ДФЕС, в който е предвидено, че Комисията следва да бъде информирана в разумен срок, който да ѝ даде възможност да представи своето становище по отношение на всякакви планове за предоставянето или изменението на помощта. Следователно помощта е предоставена неправомерно.
(83)
Тъй като въпросната мярка представлява държавна помощ, следва да се оцени съвместимостта ѝ с вътрешния пазар.
Б. Оценка на мярката по смисъла на член 107, параграфи 2 и 3 от ДФЕС
(84)
Комисията счита, че дерогациите по член 107, параграф 2 от ДФЕС не са приложими в настоящия случай, тъй като въпросните мерки очевидно не са били предназначени за постигане на определените в тези дерогации цели.
(85)
Освен това помощта не изпълнява условията, определени с дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква а) от ДФЕС, тъй като тя не е била предназначена да насърчава развитието на региони, които могат да се ползват от посочената разпоредба. Дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква б) във връзка с насърчаване изпълнението на важен проект от общ европейски интерес, също не може да бъде приложена в настоящия случай, тъй като въпросната мярка не е имала за цел насърчаването на подобен вид проект. Тъй като помощта освен това не е имала за цел преодоляването на сериозни затруднения във френската икономика, дерогацията, предвидена във втората част на член 107, параграф 3, буква б), също не е приложима в настоящия случай.
(86)
Ето защо е необходимо Комисията да разгледа въпроса за приложимостта на член 107, параграф 3, букви в) и г) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, букви в) и г) от Договора за ЕО).
(87)
Предвид решението на Общия съд от 15 април 2008 г. е необходимо да се разграничат помощите, платени след влизането в сила на Договора за Европейския съюз (1 ноември 1993 г.), от тези, които са били платени преди влизането в сила на същия и към които следва да бъдат приложени материалноправните разпоредби, които са били в сила по време на разглеждания период.
(88)
За тази цел Комисията отбелязва факта, че една четвърт от субсидията, предоставена през предходната година, е била изплащана на CELF в началото на годината, като остатъкът е бил предоставян следващата есен след разглеждане от публичните органи на предварителния бюджет на предприятието получател и на регистрираните колебания през първата част на бюджетната година. Ако помощта не е била използвана в пълния си размер, оставащите суми са били приспадани от предвидената за следващата година субсидия. Следователно субсидията, платена за 1993 г., е платена отчасти в началото на 1993 г., а остатъкът е предоставен през есента на 1993 г. Решението за предоставяне на помощта за 1993 г. е взето от френските органи в края на 1992 г. или в началото на 1993 г. и при всички случаи преди влизането в сила на Договора за Европейския съюз. Поради това Комисията счита за необходимо оценката на помощта, платена за 1993 г., да бъде осъществена в съответствие с приложимите правни разпоредби преди влизането в сила на Договора за Европейския съюз.
а) Оценка на помощта по смисъла на член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС
(89)
Член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, буква г) от Договора за ЕО) гласи, че: „За съвместими с вътрешния пазар могат да се приемат […] помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.“
(90)
Ето защо е необходимо да се провери дали помощта, платена на CELF между 1994 г. и края на 2001 г., действително е имала културна цел и дали е засегнала условията на търговията и на конкуренцията в Европейския съюз в степен, противоречаща на общия интерес.
i) Културна цел
(91)
Първо, Комисията припомни, че културната цел на помощта, платена на CELF, беше призната от Общия съд в посоченото по-горе решение от 18 септември 1995 г. В точка 62 от решението си Общият съд счете, че: „Що се отнася до културното предназначение на оспорваните помощи, безспорно е, че целта на френското правителство е разпространението на френския език и френската литература. В този смисъл Общият съд също така установява, че данните, с които е разполагала Комисията при приемането на решението си, включително посочените в писмото на съветника на ищеца от 7 септември 1992 г., са били в подкрепа на оценката, извършена от нея на реалните факти и на законността на тази цел. При тези обстоятелства следва да се заключи, че оценката на целта на оспорваните помощи не е затруднила особено Комисията и че не е било необходимо да получава други сведения, за да признае културния характер на тази цел.“
(92)
Френските органи посочиха, че въпросната помощ е имала за културна цел да се популяризира разпространението на книги на френски език в нефранкофонски страни. Следователно става въпрос за активна политика, която има за цел запазването и насърчаването на културното многообразие на международно равнище.
(93)
Запазването и насърчаването на културното многообразие от своя страна са сред основните принципи на европейския модел. Те са прогласени в член 167, параграф 1 от ДФЕС (предишен член 151, параграф 1 от Договора за ЕО): „Съюзът допринася за разцвета на културите на държавите-членки, като зачита тяхното национално и регионално многообразие и същевременно извежда на преден план общото културно наследство“, и в член 167, параграф 4, който гласи, че „Съюзът взема предвид културните аспекти при своята дейност по силата на други разпоредби на настоящия договор, по-специално за да зачита и развива разнообразието на неговите култури.“
(94)
Комисията счита, че помощите, които са били предоставени на CELF от френските органи с цел да се осигури разпространението на книги на френски език, са имали именно културна цел.
ii) Критерий за засягане на условията на търговията и на конкуренцията в Съюза в степен, противоречаща на общия интерес
(95)
Комисията следва да провери дали въпросните мерки наистина са били необходими и пропорционални на целта, преследвана от френските органи посредством определена културна политика.
(96)
Най-напред следва да се припомни, че в съответствие с посоченото по-горе решение на Общия съд от 28 февруари 2002 г. оценката на въпросните мерки следва да се извърши на пазара на комисионерската дейност при износа на книги на френски език.
(97)
На първо място следва да се провери необходимостта от помощта.
(98)
Според френските органи мерките са били изготвени от Министерството на културата през 1980 г. в момент, когато някои участници в сектора (групата Hachette и Messageries du livre) са искали да се оттеглят от пазара на комисионерската дейност при износ. Според френските органи оспорваният механизъм е бил създаден за насърчаване на операторите да участват на пазара, така че всички поръчки за книги на френски език, заявени от търговци на книги, намиращи се в нефранкофонски зони, да бъдат изпълнявани. По този начин се е гарантирало, че книгите на френски език могат да достигнат до всички книжарници, включително и до най-малките в далечни страни, дори тези книжарници да са се нуждаели само от няколко книги, при това често публикувани от различни издатели.
(99)
От своя страна SIDE посочи, по-конкретно в мнението си, представено след решението за разширяване на процедурата, че въпросната мярка не е била необходима. Така, макар че действително някои участници са се оттеглили от комисионерската дейност през 1980 г., SIDE припомня, че то е било създадено точно по това време, за да участва на пазара. От друга страна SIDE оспорва факта, че CELF е извършвало специфична дейност за обработка на малки поръчки. SIDE разглежда по-специално предоставените от френските органи числови данни и счита, че по отношение на дела, оборота на всяко от предприятията, броя фактури и броя линии на поръчки данните за CELF и SIDE на практика доста си приличат. В по-общ план SIDE поставя под въпрос понятието „малки поръчки“, така както е дефинирано от френските органи. Според SIDE това понятие е произволно, тъй като разходите за обработката на една поръчка не зависят от нейната стойност, а от броя линии.
(100)
Комисията счита, че няма нужда от окончателно заключение по въпроса за необходимостта от помощта, тъй като условията за необходимост и пропорционалност са кумулативни и тъй като в съображение 121 ще се стигне до заключение, че не е доказано, че условието за пропорционалност е изпълнено.
(101)
На второ място, Комисията счита, че въздействието върху търговията в рамките на Европейския съюз и нарушаването на конкуренцията вследствие на мярката са твърде незначителни, като се имат предвид по-специално въпросните суми по мярката за помощ, твърде слабата заменяемост между книгите на френски език и тези на друг език, както и съществуващата значителна разлика между обема на износа на книгите на френски език за нефранкофонски страни от Франция, от една страна, и от Белгия и от Люксембург, от друга страна.
(102)
По-конкретно, по отношение на пазара на комисионерската дейност при износа на книги на френски език Комисията отбелязва, че в рамките на дейността им на комисионери при износа CELF и SIDE разпространяват книги в нефранкофонски страни и територии. Във франкофонските страни местният пазар е покрит от големите издатели посредством техните филиали или представители. Следователно комисионерската дейност при износа има твърде второстепенна роля на франкофонските пазари, които са основните пазари за книгите на френски език.
(103)
На националния пазар на комисионерската дейност при износа на книги на френски език присъстват неспециализирани комисионери като SIDE и CELF и, в по-малка степен, специализирани комисионери, които също извършват незначителни продажби пряко на крайни потребители и не са в състояние да се конкурират сериозно с двамата неспециализирани комисионери, както и известен брой книжарници, които изпълняват, дори и само в отделни случаи, поръчки за чуждестранни търговци на книги, както и електронни книжарници, чиято дейност обаче е била относително малка към момента на въпросните мерки.
(104)
Следователно на въпросния пазар именно жалбоподателят е бил основният оператор, засегнат от оспорваните мерки. От една страна, френските органи твърдят, че програмата във връзка с малките поръчки по принцип е била достъпна за всяко предприятие, което би поискало да участва в нея, ако то приема условията за предоставяне на помощите. Френските органи посочват, че отказът през 1991 г. от страна на Министерството на културата на участието на SIDE е бил обоснован от отказа на SIDE да изпълни задължението за прозрачност, необходимо за възползване от посочените помощи. От своя страна, SIDE посочи, че отказът от страна на френските органи е свързан с факта, че е частно предприятие, а не кооперативно сдружение на издатели. Освен това през 1996 г., след отмяната на решението на Комисията от 18 май 1993 г., Министерството на културата, в желанието си да приключи процедурата, припомни на SIDE, че схемата за помощ за малките поръчки по същността си не е специално предназначена за CELF. С писмо от 3 септември 1996 г. към SIDE беше отправена покана за разговор с цел да се провери дали то е в състояние да изпълни, при същите условия за прозрачност, същите услуги като предоставяните от CELF. По време на разговор, проведен на 26 септември 1996 г., ръководството на SIDE информира Министерството на културата, че отказва да се ползва от програма, чиято съвместимост с общностното право може да бъде поставена под въпрос от Комисията.
(105)
Във всеки случай елементите, посочени по-горе в съображение 101 и следващи, явно сочат, че въпросните мерки засягат условията на търговията и на конкуренцията в Европейския съюз в сравнително ограничена степен.
(106)
При все това, за да се определи дали мярката е пропорционална, също така е необходимо Комисията да сравни, на трето място, сумата на получените помощи с разходите, понесени от CELF за постигането на преследваната от френските органи цел.
(107)
За тази цел следва да бъдат припомнени отделните етапи от процеса на обработка на поръчките, с които различните страни са съгласни:
а)
приемане на заявка за поръчка от даден търговец на книги;
б)
завеждане на поръчката под съответен код;
в)
въвеждане на поръчката;
г)
изпращане на поръчката до издателя;
д)
приемане на книгите;
е)
определяне за всеки клиент на физическо пространство, „отделение“, в което се съхраняват поръчаните книги;
ж)
опаковане.
(108)
Според френските органи CELF понася определени разходи във връзка с обработката на „малките поръчки“. В действителност френските органи считат, че на пазара на комисионерската дейност при износа някои поръчки водят до допълнителни разходи, поради което изпълнението им не е рентабилно. Френските органи посочиха, че са приели праг от 500 FRF (76,22 ЕUR), за да бъде определена една поръчка като малка, както и че това е емпирично определен праг. Френските органи посочиха, че някои поръчки на стойност под 500 FRF могат да бъдат рентабилни, докато други на по-голяма стойност не са. Целта е била да се намери икономически приемлив метод, така че CELF да иска да приема малките поръчки въпреки недостатъчната им рентабилност.
(109)
Както бе посочила Комисията в решението си за разширяване на процедурата, в рамките на анализа на съвместимостта френските органи са тези, които следва да установят размера на разходите, действително понесени от CELF.
(110)
В тази връзка в решението си за разширяване на процедурата Комисията изиска от френските органи да ѝ предоставят някои данни с цел да прецени последиците от решението на Общия съд и за да може да се произнесе по пропорционалността на помощта. Комисията по-специално изиска да бъдат предоставени следните данни:
-
достатъчна обосновка за причините, поради които данните за разходите по малките поръчки не са налични за отделните въпросни години, и достатъчно доказателство защо може да бъде приемливо екстраполиране единствено въз основа на данните за 1994 г.,
-
данните, които дават възможност да се вземат предвид действителните разходи (а не само приблизителни оценки) за обработката на малките поръчки през 1994 г. (поне за някои категории разходи), и евентуална достатъчна обосновка за причините, поради които може да бъде приемлива приблизителна оценка на тези разходи въз основа на общите разходи, понесени от CELF,
-
убедителни методи за разпределяне на разходи, които дават възможност за отнасяне на част от общите разходи към обработката на малките поръчки и които могат по-специално да бъдат приложени към всяка категория разходи през целия въпросен период,
-
информация относно промените в дела на предадените по електронен път поръчки през въпросните години,
-
разходите във връзка с малките поръчки в отсъствието на необосновани коефициенти за умножение,
-
изчисляването на разходите, понесени от CELF за обработката на малките поръчки, без прилагане на коефициенти за умножение, както и при хипотезата на прилагане на коефициенти за умножение единствено към поръчки, които не са предадени по електронен път,
-
становището на френските органи относно изчислението на Общия съд, според което при липсата на посочените коефициенти разходите по обработката на малките поръчки са щели да намалеят с над 635 000 FRF (96 805,13 EUR), дори ако не се вземат предвид категориите разходи, различни от тези, за които е бил приложен коефициент „три“. Следва да се припомни, че според изчислението на Общия съд оперативният резултат от дейността по обработка на малки поръчки е щял да надхвърля 600 000 FRF (91 469,41 EUR),
-
становището на френските органи относно възможността за CELF да има разумна печалба.
(111)
По-специално, както вече беше посочено в решението на Комисията за разширяване на процедурата, при липсата на допълнително обяснение и актуализация на данните от страна на френските органи Комисията не е в състояние да използва отчетите за програмата за обработка на малки поръчки, които френските органи са предоставили за периода от 1994 до 2001 г. в писмото си от 17 януари 2003 г., нито обясненията във връзка с извършването на анализ на аналитичното счетоводство, предоставени в писмото от 5 март 1998 г.
(112)
Френските органи обаче не предоставиха подробните данни, изискани от Комисията в решението ѝ за разширяване на процедурата, а само препратиха, що се отнася до пропорционалността на помощта, към вече изпратените на 17 септември 2002 г., 17 януари 2003 г. и 11 март 2003 г. данни, които Комисията не можеше да използва предвид решението на Общия съд от 15 април 2008 г.
(113)
Поради това, с писмо от 8 октомври 2009 г., службите на Комисията напомниха на френските органи искането си за изпращане на данни по посочените точки, като посочиха, че ако не получат исканата информация в срок до десет работни дни, Комисията следва да вземе окончателно решение въз основа на информацията, с която разполага, в съответствие с член 13, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета, след като е издала разпореждане за предоставяне на информация съгласно член 10, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 659/1999.
(114)
С писмо от 21 октомври 2009 г. френските органи посочиха, че не разполагат с допълнителна информация, която да представят, и препратиха към мнението си от 9 юни 2009 г.
(115)
Поради това с решение от 20 ноември 2009 г. („решението за разпореждане“) Комисията реши да разпореди на Франция да представи исканата информация, тъй като въпреки неколкократните искания тази информация не бе предоставена.
(116)
С писмо от 2 декември 2009 г. френските органи посочиха, че не разполагат с допълнителна информация, която да предоставят на Комисията, и препратиха към мнението си, предоставено на 9 юни 2009 г.
(117)
В член 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 е предвидено, че „Разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение (…). Ако дадена държава-членка не се съобрази с разпореждане за информация, това решение се взема на базата на наличната информация.“
(118)
Както беше посочено по-горе, френските органи не предоставиха на Комисията данните, които тя неколкократно изиска, последно в решението ѝ за разпореждане от 20 ноември 2009 г.
(119)
Следователно, в съответствие с член 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета, Комисията приема своето решение въз основа на наличната информация, като напомня, че във всеки случай френските органи са тези, които следва да докажат съвместимостта на въпросната помощ с вътрешния пазар, а следователно и пропорционалността на тази помощ.
(120)
С оглед на решението на Общия съд от 15 април 2008 г. и въз основа на данните, с които Комисията разполага, основаването на екстраполиране на приблизително оценените разходи за обработката на малки поръчки за 1994 г. не изглежда възможно. Също така не изглежда възможно да се използват методи за разпределяне на необоснованите разходи и да се работи въз основа на данни, към които са приложени необосновани коефициенти за умножение, по-специално към предадените по електронен път поръчки. Предвид изчислението на разходите по обработката на малките поръчки, посочени в решението на Общия съд, и тъй като френските органи не предоставиха на Комисията данните, чрез които да бъдат разсеяни съмненията относно пропорционалността на помощта, изразени от Комисията в решението ѝ за разширяване на процедурата, не е установено, че дейността по обработката на малките поръчки поражда загуби.
(121)
Поради това според Комисията не е доказано, че платената между 1994 и 2001 г. помощ отговаря на критерия за пропорционалност.
(122)
Следователно тази помощ е несъвместима по смисъла на член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС.
б) Оценка на помощта в съответствие с член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС
(123)
Член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, буква в) от Договора за ЕО) гласи, че „За съвместими с вътрешния пазар могат да се приемат […] помощите, които имат за цел да улеснят развитието на някои икономически дейности или на някои икономически региони, доколкото тези помощи не засягат по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес.“
(124)
В съответствие с решението на Общия съд от 15 април 2008 г. дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, буква г) от Договора за ЕО) не може да се приложи за помощите, платени на CELF от 1980 до 1993 г. Поради това следва да се определи дали дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, буква в) от Договора за ЕО) би могла да се приложи за тях.
(125)
Същото следва да се извърши и по отношение на помощите, платени между 1994 и края на 2001 г., за които Комисията заключи по-горе в съображение 122, че дерогацията, предвидена в член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС (предишен член 87, параграф 3, буква г) от Договора за ЕО), не е приложима за тях.
(126)
За да се определи дали член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС би могъл да служи за база за съвместимост, Комисията следва да провери дали въпросните помощи действително имат цел от общ интерес и дали не засягат неблаприятно търговията до степен, противоречаща на общия интерес.
(127)
Комисията счита, че помощите действително имат цел от общ интерес, както бе установено по-рано. В тази връзка следва да се припомни, че въвеждането в Договора за Европейския съюз на дерогацията, предвидена в предишния член 87, параграф 3, буква г) от Договора за ЕО (понастоящем член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС), потвърждава политиката на Комисията, провеждана въз основа на предишния член 92, параграф 3, буква в) преди влизането в сила на Договора за Европейския съюз. Въз основа на този член в миналото Комисията е разрешавала помощи с културни цели. Тази практика е потвърдена от юрисдикциите на Европейския съюз например в посоченото по-горе решение на Общия съд от 18 септември 1995 г., в което Общият съд е счел, че Комисията може да приеме, въз основа на предишния член 92, параграф 3, буква в) от Договора за ЕО, решение в подкрепа на три схеми за помощ, управлявани от CELF (помощите за въздушен превоз на товари, програмите „Page à Page“ и „Programme Plus“).
(128)
Комисията обаче счита, че не е доказано, че помощите са пропорционални на заложената цел.
(129)
В решението си за разширяване на процедурата, както и по-късно в решението за разпореждане, Комисията поиска от френските органи да представят мнението си относно пропорционалността на помощите по смисъла на член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
(130)
Както беше посочено по-горе, френските органи не предоставиха на Комисията данните, последно изискани от нея в решението ѝ за разпореждане от 20 ноември 2009 г., които да докажат пропорционалността на платените след 1980 г. помощи.
(131)
Ето защо, в съответствие с член 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета, Комисията приема своето решение въз основа на наличната информация, като напомня, че във всеки случай френските органи са тези, които следва да докажат съвместимостта на въпросната помощ с вътрешния пазар и следователно пропорционалността на тази помощ.
(132)
Доводите, представени по-горе относно пропорционалността на помощта по смисъла на член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС, се прилагат в настоящия случай mutatis mutandis.
(133)
Поради това Комисията счита, че не е доказано, че платените помощи отговарят на критерия за пропорционалност.
(134)
В заключение Комисията счита, че въпросната мярка е несъвместима с вътрешния пазар на основание член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
В. Оценка на мярката по смисъла на член 106, параграф 2 от ДФЕС
(135)
Френските органи неколкократно заявиха, че на CELF е била възложена задача за обществена услуга и че оспорваните мерки би трябвало да бъдат оценявани по смисъла на разпоредбите на член 106, параграф 2 от ДФЕС (предишен член 86, параграф 2 от Договора за ЕО).
(136)
Този член гласи, че: „Предприятията, които са натоварени с функцията да оказват услуги от общ икономически интерес или които имат характер на фискален монопол, се подчиняват на разпоредбите, съдържащи се в Договорите, и в частност на правилата на конкуренцията, доколкото прилагането на тези правила не препятства юридически или фактически изпълнението на специфичните задачи, които са им възложени. Развитието на търговията не трябва да се засяга до степен, която би била в противоречие с интересите на Съюза.“
(137)
На първо място, следва да се отговори на въпроса дали в настоящия случай е налице услуга от общ икономически интерес. От съдебната практика на Съда на ЕС е видно, че с изключение на секторите, в които този въпрос се урежда с разпоредби на Европейския съюз, държавите-членки имат широко поле за собствена преценка относно естеството на услугите, които могат да бъдат определени като услуги от общ икономически интерес. Поради това задачата на Комисията е да следи тази собствена преценка да се упражнява, без да се допускат очевидни грешки при определяне на услугите от общ икономически интерес.
(138)
В настоящия случай френските органи неколкократно посочиха, че на CELF е била възложена специфична задача за обществена услуга с културен характер, изразяваща се в изпълнение на всяка поръчка за франкофонски книги, заявена от установени в чужбина търговци на книги, независимо от обема и характера на поръчката. Комисията счита, че тази задача наистина би могла да представлява услуга от общ икономически интерес.
(139)
На второ място, следва да се провери дали CELF действително е било натоварено с тази услуга от общ икономически интерес. В съответствие със съдебната практика на Европейския съюз държавата трябва да е натоварила съответните предприятия с управлението на въпросната услуга чрез един или няколко официални акта, чиято форма се определя от всяка държава-членка.
(140)
В настоящия случай френските органи представиха няколко споразумения, сключени между CELF и Министерството на културата, които според тях доказват, че CELF е било натоварено с управлението на въпросната услуга от общ икономически интерес. Според френските органи дирекция „Книгоиздателска и библиотечна дейност“ е сключвала ежегодни споразумения със CELF до 2001 г.
(141)
При все това, въпреки исканията на Комисията, включително в решението за разпореждане, френските органи не представиха копие от споразумения за обществена услуга за всяка от въпросните години.
(142)
Освен това в споразуменията, с които разполага Комисията, не е определен точният характер на задълженията за обществена услуга (в споразумението не е посочен размерът на стойността, при който поръчките се считат за „малки поръчки“). В резултат на това дори за тези години няма акт, в който да се посочват с достатъчна точност задълженията за обществена услуга, възложени на CELF.
(143)
Ето защо според Комисията не е доказано, че CELF действително е било натоварено с официален акт за всяка от въпросните години с управлението на въпросната обществена услуга.
(144)
Накрая, и без да е необходимо да се прави заключение относно условието за необходимост, тъй като условията са кумулативни, Комисията счита, че условието за пропорционалност също не е изпълнено.
(145)
В споразуменията, с които разполага Комисията, няма обяснение относно начина, по който е изчислен размерът на помощта. От друга страна, наложеното на CELF задължение да предоставя отчети за използване на субсидията не е придружено с точно определение на параметрите за изчисление и контрол върху разходите във връзка с дейността за обществената услуга, така че да може да се провери дали няма свръхкомпенсация. Освен това, въпреки че в споразуменията наистина е било предвидено при неизползване на една част от субсидията тя да бъде прехвърлена от една година към друга, те не съдържат никакво уточнение за функционирането на този механизъм, който впрочем не изглежда да е бил приложен. Накрая, в по-общ план и както е посочено в анализа на критерия за пропорционалност по смисъла на член 107, параграф 3 от ДФЕС, френските органи не предоставиха данни, които да докажат пропорционалността на помощите с оглед на различни точки от решението на Общия съд.
(146)
Следователно френските органи не са предоставили на Комисията данни, последно изискани от нея в решението ѝ за разпореждане от 20 ноември 2009 г., които да доказват пропорционалността на помощите по смисъла на член 106, параграф 2 от ДФЕС.
(147)
Ето защо, в съответствие с член 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета, Комисията приема своето решение въз основа на наличната информация, като напомня, че във всеки случай френските органи са тези, които следва да докажат съвместимостта на въпросната помощ с вътрешния пазар, а следователно и пропорционалността на тази помощ.
(148)
Поради това, въз основа на същите причини като посочените в анализа на пропорционалността на помощта по смисъла на член 107, параграф 3, буква г) от ДФЕС, Комисията счита, че не е доказано, че платените помощи отговарят на критерия за пропорционалност.
(149)
Следователно Комисията счита, че условията за прилагане на член 106, параграф 2 от ДФЕС не са изпълнени.
(150)
В заключение Комисията счита, че механизмът за помощ, наречена програма „Малки поръчки“, приведен в действие от Франция в полза на CELF между 1980 г. и края на 2001 г., представлява помощ, която е несъвместима с вътрешния пазар.
5. ДАВНОСТЕН СРОК, ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ОБСТОЯТЕЛСТВО, ОПРАВДАНИ ПРАВНИ ОЧАКВАНИЯ, ПРИНЦИП НА ПРАВНА СИГУРНОСТ, ПРИНЦИП НА ПРОПОРЦИОНАЛНОСТ
(151)
В случай на неправомерна и несъвместима държавна помощ Комисията по принцип следва да разпореди на съответната държавна-членка да предприеме всички необходими мерки, за да възстанови помощта от нейния получател. В член 14 от Регламент (ЕО) № 659/1999 е предвидено, че: „Когато са взети отрицателни решения в случаи с неправомерна помощ, Комисията решава съответната държава-членка да вземе всички необходими мерки за възстановяване на помощта от получателя.“
(152)
Независимо от това Комисията трябва да вземе предвид следните елементи.
(153)
На първо място, в член 15 от Регламент (ЕО) № 659/1999 е предвидено, че правомощията на Комисията за възстановяване на помощ са предмет на давностен срок от десет години. Давностният срок започва да тече в деня, в който неправомерната помощ е предоставена на получателя и всяко действие, предприето от Комисията или от дадена държава-членка, която действа по искане на Комисията, по отношение на неправомерната помощ, прекъсва давностния срок.
(154)
Както вече беше посочено в решението ѝ за разширяване на процедурата, без да е получила коментари по тази точка от страна на заинтересованите страни, Комисията счита, че посоченото в предходното съображение правило за давност е приложимо в настоящия случай. В решението си от 5 октомври 2006 г. по дело Transalpine (21) Съдът на ЕС счете, че доколкото Регламент (ЕО) № 659/1999 съдържа правила от процедурен характер, те се прилагат за всички административни процедури в областта на държавните помощи, които Комисията разглежда към момента на влизане в сила на Регламент (ЕО) № 659/1999, т.е. 16 април 1999 г. Настоящото дело се вписва в рамките на официалната процедура по разследване, открита на 30 юни 1996 г.
(155)
В настоящия случай, тъй като помощите са плащани ежегодно от 1980 г., а Комисията е изискала информация от френските органи през април 1992 г., платените на CELF помощи през 1980 и 1981 г. очевидно не могат да бъдат възстановени предвид изтичането на давностния срок.
(156)
На второ място, Комисията не изисква възстановяването на помощта, ако това води до противоречие с общ принцип от правото на Европейския съюз. Съгласно съдебната практика на Европейския съюз Комисията е длъжна да вземе предвид изключителните обстоятелства, които оправдават нейното решение да не разпореди възстановяване на неправомерно предоставените помощи, когато това възстановяване е в противоречие с общ принцип от правото на Европейския съюз.
(157)
В този контекст, в решението си за разширяване на процедурата, Комисията прикани френските органи, получателя на помощта и всяка друга заинтересована страна да представят мнението си относно прилагането в настоящия случай на принципа за оправдани правни очаквания, принципа на правната сигурност или на всеки друг принцип, който би могъл да накара Комисията да не изисква възстановяването на помощта.
(158)
Комисията отбелязва, че в мнението си френските органи счетоха, че са налице изключителни обстоятелства, които дават възможност за ограничаване на задължението за връщане на помощите. SIDE обаче бе на мнение, че няма такива изключителни обстоятелства.
(159)
В тази връзка Комисията припомня, че в рамките на преюдициалните запитвания, отправени към Съда на ЕС по посоченото по-горе дело CELF, запитващата юрисдикция попита по същество дали приемането на три последователни решения, с които помощта е обявена за съвместима с вътрешния пазар, впоследствие отменени от общностния съд, само по себе си може да представлява изключително обстоятелство, което да оправдае ограничаване на задължението на получателя да върне помощта.
(160)
В посоченото по-горе решение от 11 март 2010 г. Съдът на ЕС най-напред препрати към решението си от 12 февруари 2008 г., където в точка 65 и следващи посочва, че след отмяната на положително решение на Комисията получателят на неправомерно предоставените помощи може да се позове на изключителни обстоятелства, които са могли да създадат у него оправдани правни очаквания относно правомерния характер на помощите, и следователно да се противопостави на тяхното възстановяване (22).
(161)
При все това Съдът на ЕС също така посочи, че оправдани правни очаквания у получателя на помощта не могат да се породят от положително решение на Комисията, от една страна, когато това решение е оспорено в надлежния срок и впоследствие е отменено от общностния съд, и от друга страна, докато срокът за обжалване не е изтекъл или, в случай на жалба за отмяна, докато общностният съд не се е произнесъл с окончателно решение (23).
(162)
В настоящия случай в решението си от 11 март 2010 г. Съдът на ЕС посочи, че отмяната на третото положително решение на Комисията с решението на Общия съд от 15 април 2008 г. само по себе си не може да породи оправдани правни очаквания и не може да представлява изключително обстоятелство (24).
(163)
Съдът на ЕС добави, че рядко срещаният факт на последователна отмяна на три решения разкрива a priori трудността на делото, като съвсем не поражда оправдани правни очаквания, а по-скоро може да подсили съмненията на получателя относно съвместимостта на спорната помощ. Той приема, че наличието на три последователни жалби, вследствие на които се достига до отмяната на трите акта, се среща много рядко, но счита, че такива обстоятелства са част от нормалната дейност на съдебната система, предоставяща възможност на правните субекти, които считат, че понасят последиците от неправомерността на дадена помощ, да предявят жалба за отмяна на последователните решения, които тези субекти разглеждат като причина за създалото се положение.
(164)
Освен това в настоящия случай Съдът счете, че не може да се приеме наличие на изключително обстоятелство и с оглед на принципа на правна сигурност (25). В действителност до приемането от Комисията на решение за одобряване и до изтичането на срока за обжалване на такова решение получателят не може да бъде сигурен относно правомерността на помощта, поради което не може да се прави позоваване нито на принципа на оправданите правни очаквания, нито на принципа на правната сигурност.
(165)
Освен това, както Съдът посочи в решението си от 11 март 2010 г. (26), в настоящия случай наличието на изключително обстоятелство не може да се приеме и с оглед на принципа на пропорционалност. Всъщност премахването на неправомерна помощ посредством възстановяване е логичната последица от установяването на нейната неправомерност, поради което връщането на тази помощ с цел възстановяване на предишното положение по принцип не може да се приеме за мярка, несъразмерна с целите на разпоредбите на Договора в областта на държавните помощи.
(166)
Поради това Съдът стигна до заключение, че приемането от Комисията на три последователни решения за обявяване на дадена помощ за съвместима, които впоследствие общностният съд отмени, само по себе си не представлява изключително обстоятелство, което може да обоснове ограничаване на задължението на получателя да върне тази неправомерна и несъвместима помощ.
(167)
Следователно, предвид горепосоченото и при липсата на всякакъв друг елемент, който може да представлява изключително обстоятелство, Комисията счита, че в настоящия случай не е налице изключително обстоятелство, което може да ограничи задължението на CELF да върне въпросните помощи (освен за сумите, платени през 1980 и 1981 г., както бе обяснено по-горе).
6. ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ
(168)
В съответствие с член 14 от Регламент (ЕО) № 659/1999 френските органи следва да изискат от CELF да възстанови помощите, платени в рамките на програмата „Малки поръчки“ от 1982 до 2001 г.
(169)
В съответствие с посоченото в таблицата (27) общата сума на помощта, която следва да бъде възстановена от CELF, получена между 1982 и 2001 г., възлиза на 4 631 401 EUR плюс лихвите.
(170)
В съответствие с член 14, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 659/1999 помощта, която трябва да бъде възстановена, включва лихвата, дължима от датата, на която неправомерната помощ е била на разположение на получателя, до датата на действителното ѝ възстановяване.
(171)
При все това от решението на Съда на ЕС от 12 октомври 2000 г. по дело Magefesa (28) е видно, че когато едно предприятие е в несъстоятелност и това е предвидено в националното законодателство, лихвите, дължими след обявяване на предприятието в несъстоятелност, начислени върху сумата на помощите, неправомерно получени преди обявяването в несъстоятелност, не са дължими.
(172)
В тази връзка следва да се отбележи, че в отговора си от 27 януари 2010 г. френските органи информираха Комисията за състоянието, в което понастоящем се намира CELF.
(173)
Предвид своето финансово състояние от 25 февруари 2009 г. CELF е в процедура за оздравяване. Назначен е синдик.
(174)
В рамките на спора относно държавните помощи френската държава предяви следните вземания: 11 885 785,02 ЕUR (за плащане на лихвите в съответствие с посоченото по-горе решение на Държавния съвет от 19 декември 2008 г.) и 4 814 339,9 ЕUR (за евентуално възстановяване на сумата на помощта, получена през периода 1980-2001 г.).
(175)
Френските органи посочиха, че от състоянието на вземанията е видно, че от обявен общ пасив в размер на 21 254 232,29 ЕUR оспорваните вземания възлизат на 17 045 039,50 ЕUR.
(176)
След като установи, че оздравяването очевидно е невъзможно, синдикът поиска процедурата за оздравяване да бъде преобразувана в съдебна ликвидация именно поради вземанията, предявени от държавата.
(177)
След като с решение от 9 септември 2009 г. бе прието за установено, че наличието на пасив изключва възможността за приемане на план за оздравяване, Търговският съд на Париж постанови съдебна ликвидация на CELF и назначи ликвидатор. Този съд определи двегодишен срок за приключване на съдебната ликвидация. Френските органи посочиха, че висящи и/или предстоящи спорове все пак биха могли да оправдаят отлагането на датата за приключване на съдебната ликвидация.
(178)
Френските органи посочиха, че всички служители на CELF са освободени, а отделът за ликвидация е разпуснат на 31 декември 2009 г. Единствените операции в момента имат за цел възстановяване на вземания, дължими от клиенти.
(179)
В писмо, изпратено по електронен път на 9 март 2010 г., френските органи посочиха, че по време на въпросната процедура за ликвидация на CELF са спазени обичайните правила на процедурата по ликвидация на предприятия.
(180)
Съгласно сведенията, предадени на Комисията от френските органи, понастоящем CELF не извършва никаква икономическа дейност.
(181)
Поради това, предвид текущата процедура по ликвидация на CELF, френските органи следва по-специално да гарантират, в рамките на задължението им за възстановяване на несъвместимата помощ, спазването на приложимата съдебна практика в случай на ликвидация на предприятието получател (29). Това по-специално предполага активите на CELF да бъдат продадени на пазарна цена, държавата да впише в пасива на предприятието в ликвидация вземанията си, свързани с възстановяването на неправомерната и несъвместима помощ, и да отстоява в пълна степен своите права на кредитор на всички етапи от процедурата до приключване на ликвидацията.
(182)
Що се отнася до изчисляването на лихвите, следва да се отбележи, че във френското право в член L 622-28 от Търговския кодекс е предвидено, че „решението за откриване [на процедурата за оздравяване] определя размера на законовите и обичайните лихви, както и всички лихви за просрочване и надбавки“.
(183)
Поради това в настоящото дело за платените на CELF суми се начислява лихва от датата на тяхното предоставяне до 25 февруари 2009 г., датата на решението на Търговския съд на Париж за откриване на процедурата за оздравяване, по-късно преобразувана в съдебна ликвидация с решение от 9 септември 2009 г.
7. ЗАКЛЮЧЕНИЕ
(184)
Комисията констатира, че Франция неправомерно е привела в действие помощ в полза на CELF в нарушение на член 108, параграф 3 от ДФЕС.
(185)
Тази помощ е несъвместима с вътрешния пазар и следва да бъде възстановена от френските органи с изключение на сумите, платени през 1980 и 1981 г., поради давност.
(186)
Френските органи следва да възстановят от CELF сума в размер на 4 631 401 EUR, плюс лихвите за всяка от помощите, платени на годишна база от 1982 г. насам. Сумите, които следва да се възстановят, включват лихви от датата, на която са били предоставени на получателя, до 25 февруари 2009 г., датата на решението на Търговския съд на Париж за откриване на процедурата за оздравяване,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ, отпусната неправомерно от Франция в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз в полза на Coopérative d’exportation du livre français (CELF), е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
1. Франция трябва да пристъпи към възстановяване от страна на CELF на сума в размер на 4 631 401 EUR, която съответства на сумите, получени от CELF между 1982 и 2001 г. в рамките на посочената в член 1 помощ.
2. Сумите, които следва да се възстановят, включват лихви от датата, на която са били, предоставени на получателя, до 25 февруари 2009 г., датата на решението на Търговския съд на Париж за откриване на процедурата по оздравяване.
3. Лихвата се изчислява с натрупване в съответствие с глава V от Регламент (ЕО) № 794/2004.
Член 3
1. Възстановяването на помощта, посочено в член 2, е незабавно и ефективно.
2. Франция гарантира прилагането на настоящото решение в срок четири месеца от датата на уведомяване за него.
Член 4
1. В срок два месеца от уведомяването за настоящото решение Франция предоставя следната информация:
а)
общата сума (главница и лихви) за възстановяване от получателя;
б)
подробно описание на вече предприетите и планираните мерки за изпълнение на настоящото решение;
в)
документите, доказващи, че на получателя е наредено да възстанови помощта.
2. Франция информира Комисията за напредъка по националните мерки, предприети за изпълнение на настоящото решение, до пълното възстановяване на помощта, посочено в член 2. При поискване от страна на Комисията Франция предоставя незабавно информация за вече предприетите и планираните мерки за изпълнение на настоящото решение. Франция предоставя и подробна информация относно сумите на помощта и лихвите, които вече са възстановени от получателя.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Франция.
Съставено в Брюксел на 14 декември 2010 година.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2010. gada 14. decembris)
par valsts atbalstu C 39/96 (ex NN 127/92), ko Francija īstenojusi, lai atbalstītu Coopérative d’exportation du livre français (CELF)
(izziņots ar dokumenta numuru C(2010) 8938)
(Autentisks ir tikai teksts franču valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2011/179/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),
pēc uzaicinājuma ieinteresētajām personām iesniegt savas piezīmes atbilstoši iepriekš minētajam pantam (2) un ņemot vērā šīs piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu (3) (turpmāk tekstā - “Vispārējās tiesas spriedums”) atcēla Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmumu (4) par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (CELF) (5).
(2)
Pēc Vispārējās tiesas sprieduma Komisijai ir jāpieņem jauns lēmums.
(3)
Minētais spriedums ir procedūras rezultāts, kuras svarīgākie posmi izklāstīti turpmāk.
A. Pirmais posms
(4)
Ar 1992. gada 20. marta vēstuli Société internationale de diffusion et d’édition (“SIDE”) pievērsa Komisijas uzmanību veicināšanas, transportēšanas un tirdzniecības atbalsta pasākumiem, kurus Francijas iestādes piešķīrušas CELF un par kuriem iepriekš nav paziņots Komisijai.
(5)
Komisija 1992. gada 2. aprīļa vēstulē atgādināja Francijas iestādēm, ka par jebkuru projektu, kas paredzēts, lai ieviestu vai grozītu atbalstu, iepriekš ir jāpaziņo tās dienestiem, un pieprasīja no iepriekš minētajām iestādēm informāciju par SIDE norādīto atbalsta pasākumu būtību un mērķi.
(6)
Francijas iestādes 1992. gada 29. jūnija vēstulē apstiprināja Komisijai, ka CELF saņem subsīdijas. Tās precizēja, ka šo pasākumu mērķis ir iepazīstināt franciski nerunājošās valstis ar franču literatūru un valodu un ka CELF turklāt uzticēts pārvaldīt trīs atbalsta sistēmas, kas paredzētas, lai atvieglotu dažādu attālinātu lasītāju piekļuvi franču grāmatām.
(7)
Komisija 1992. gada 7. augusta vēstulē, kas adresēta SIDE, apstiprināja, ka pastāv atbalsts par labu CELF, precizēja tā mērķi un informēja, ka par attiecīgajiem pasākumiem nav paziņots. Komisija tomēr precizēja, ka apstrīdētais atbalsts pēc būtības nav tāds, kas varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Šajos apstākļos SIDE tika uzaicināta iesniegt savas piezīmes.
(8)
SIDE1992. gada 7. septembra vēstulē Komisijai darīja zināmu, ka tā ir paredzējusi iesniegt sūdzību par pasākumu diskriminējošo raksturu un par šo pasākumu radītajām sekām attiecībā uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, tomēr neapstrīdot kultūras mērķi, ko paredzējusi Kultūras ministrija, rūpējoties par franču valodas un literatūras izplatīšanu.
(9)
Komisija 1993. gada 18. maija lēmumā (6) pauda viedokli, ka, ņemot vērā īpašo konkurences situāciju grāmatu nozarē un attiecīgās atbalsta shēmas kultūras mērķi, tai ir piemērojama atkāpe, kas paredzēta Līguma bijušā 92. panta 3. punkta c) apakšpunktā.
(10)
Ar 1993. gada 2. augusta prasības pieteikumu SIDE iesniedza prasību par šā lēmuma atcelšanu. 1995. gada 18. septembra spriedumā (7) Vispārējā tiesa daļēji apmierināja SIDE prasību, lemjot par Komisijas 1993. gada 18. maija lēmuma atcelšanu, bet tikai attiecībā uz pasākumiem, kas CELF piešķirti saistībā ar nelieliem pasūtījumiem.
(11)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija varēja pieņemt labvēlīgu lēmumu attiecībā uz šādām trim atbalsta shēmām, kuras valsts vārdā pārvaldīja CELF:
a)
atbalsts gaisa kravu pārvadājumiem vai gaisa pasta maisiem;
b)
programma Page à Page (8) (atbalsts franču valodas grāmatu izplatīšanai Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs);
c)
Programme Plus (universitātes mācību grāmatas franču valodā, kas domātas Subsahāras Āfrikas studentiem).
(12)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir saņēmusi pietiekami daudz informācijas par šīm trim shēmām, lai pamatotu secinājumu, ka to ietekme uz konkurenci ir nenozīmīga. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka “attiecībā uz apstrīdētā atbalsta kultūras mērķi pusēm ir skaidrs, ka Francijas valdības mērķis ir franču valodas un literatūras izplatīšana”. Vispārējā tiesa varēja secināt, ka apstrīdētā atbalsta kultūras mērķa novērtēšana Komisijai neradīja īpašas grūtības un ka šā mērķa kultūras būtības atzīšanai nav nepieciešamas citas ziņas.
(13)
Savukārt attiecībā uz kompensācijām, kuras piešķirtas vienīgi CELF nelieliem pasūtījumiem, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas par pasākumu saderību ar iekšējo tirgu vajadzēja padziļināti izpētīt konkurenci atbilstošajā sektorā.
(14)
Vispārējā tiesa secināja (sprieduma 76. punktā), ka Komisijai vajadzēja sākt procedūru, kas paredzēta EKL 93. panta 2. punktā (tagad - LESD 108. panta 2. punkts), un tādējādi ir pamats atcelt Komisijas 1993. gada 18. maija lēmumu, ciktāl tas attiecas uz subsīdiju, kas piešķirta vienīgi CELF, lai kompensētu papildu izmaksas tādu franču valodas grāmatu nelielu pasūtījumu apstrādei, kurus veikušas grāmatnīcas, kas atrodas ārzemēs.
B. Otrais posms
(15)
Saskaņā ar Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumu Komisija ar 1996. gada 30. jūlija lēmumu nolēma uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru. Ieinteresētās personas, kuras bija aicinātas Komisijai iesniegt savas piezīmes, to izdarīja 1996. gada decembrī un 1997. gada janvārī.
(16)
Kad Komisija bija pabeigusi izmeklēšanu, tā 1998. gada 10. jūnijā pieņēma Lēmumu 1999/133/EK (9). Komisija apstiprināja atbalsta attiecībā uz nelieliem pasūtījumiem kultūras mērķi un, pamatojoties uz Līguma bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, lēsa, ka minētais atbalsts pēc būtības nav tāds, kas varētu iespaidot tirdzniecības noteikumus un kropļot konkurenci Eiropas Savienībā pretēji kopējām interesēm grāmatu, kuras ir franču valodā, eksporta tirgū.
(17)
Ar 2002. gada 28. februāra spriedumu (10) Vispārējā tiesa atcēla iepriekš minētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija jāuzsāk nepieciešamās pārbaudes būtisku datu iegūšanai, lai varētu nodalīt eksportēšanas brokeru tirgu no franču valodas grāmatu eksporta tirgus.
(18)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija, neveicot šo pārbaudi, pieļāvusi acīmredzamu novērtējuma kļūdu, uzskatot franču valodas grāmatu eksporta tirgu par atsauces tirgu, lai gan tika konstatēts, ka apstrīdētais atbalsts bija paredzēts vienīgi eksportēšanas brokeriem.
(19)
Savukārt Tiesa 2000. gada 22. jūnija spriedumā (11), neiedziļinoties lietas būtībā, noraidīja Francijas iestāžu prasību pret Komisijas 1998. gada 10. jūnija spriedumu un apstiprināja, ka arī tajā gadījumā, ja atbalstu varētu uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu, šis fakts neietekmē paziņošanas pienākumu un ka iepriekšējas paziņošanas pienākums paredz atbalsta pārtraukšanu.
C. Trešais posms
(20)
Pēc 1998. gada 10. jūnija lēmuma daļējas atcelšanas Komisija 2002. gada 14. jūnija vēstulēs lūdza Francijas iestādēm un SIDE iesniegt to piezīmes par lēmuma atcelšanas iemesliem un it īpaši par faktiem, kas saistīti ar attiecīgo tirgu.
(21)
Francijas iestādes bija aicinātas sīkāk komentēt CELF piedāvājuma specifiskās īpatnības salīdzinājumā ar pārējo tirgus dalībnieku, tostarp SIDE, specifiskajām īpatnībām. SIDE bija aicināta sīkāk komentēt nelielu pasūtījumu jēdzienu un norādīt, kāda bijusi tās piedāvājuma iespējamā īpatnība salīdzinājumā ar CELF un pārējo tirgus dalībnieku piedāvājuma īpatnību.
(22)
SIDE savu atbildi Komisijai nosūtīja 2002. gada 12. augusta vēstulē. Francijas iestādes savu atbildi iesniedza 2002. gada 17. septembra vēstulē.
(23)
Komisija 2002. gada 19. septembra vēstulē lūdza SIDE norādīt, vai SIDE atbilde satur konfidenciālu informāciju, un, 2002. gada 30. septembrī saņemot noliedzošu atbildi, Komisija 2002. gada 17. oktobra vēstulē šo SIDE atbildi ar pielikumiem nosūtīja Francijas iestādēm. Izmantojot šo izdevību, Komisija iestādēm nosūtīja arī jaunu papildu jautājumu kopumu.
(24)
Komisija 2002. gada 30. oktobra vēstulē uzdeva SIDE arī virkni papildu jautājumu, uz kuriem SIDE atbildēja 2002. gada 31. oktobra un 2002. gada 9. decembra vēstulē. Atbildot uz Komisijas 2002. gada 16. decembra pieprasījumu, SIDE savā 2002. gada 23. decembra vēstulē Komisijai darīja zināmu, ka tās atbildes nesatur nekādu konfidenciālu informāciju un ka šīs atbildes var nodot Francijas iestādēm, lai saņemtu komentārus.
(25)
Tā kā Francijas iestādes nesniedza atbildi paredzētajā termiņā, Komisijai nācās 2002. gada 27. novembra vēstulē nosūtīt tām atgādinājumu. 2002. gada 19. decembra vēstulē Francijas iestādes Komisijai lūdza atkārtotu termiņa pagarinājumu.
(26)
2003. gada 9. janvārī Komisija nosūtīja Francijas iestādēm SIDE2002. gada 23. decembra atbildi, lai saņemtu to komentārus. Savā 2003. gada 17. janvāra vēstulē Francijas iestādes atbildēja uz Komisijas 2002. gada 17. oktobra jautājumiem.
(27)
Francijas iestādes 2003. gada 4. februāra vēstulē lūdza Komisijai jaunu termiņa pagarinājumu attiecībā uz pieprasījumu sniegt komentārus par SIDE2002. gada 23. decembra otro atbildi. 2003. gada 11. februāra vēstulē Komisija daļēji apstiprināja prasīto termiņu pagarinājumu. 2003. gada 11. marta vēstulē Francijas iestādes nosūtīja Komisijai savu atbildi.
(28)
Savukārt SIDE pēc sava pieprasījuma tika uzaicināta uz Komisijas dienestiem un 2003. gada 4. marta sanāksmē varēja izklāstīt savu viedokli šajā lietā, sākot ar tās pirmsākumiem.
(29)
Pēc šīs procedūras Eiropas Komisija pieņēma Lēmumu 2005/262/EK, kurā norādīja, ka apstrīdētais atbalsts ir saderīgs, pamatojoties uz Līguma bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, un konstatēja, ka atbalsts nav tāds, kas pārsniegtu kompensācijas par izmaksām, kuras rodas, apstrādājot nelielus pasūtījumus.
D. Ceturtais posms
(30)
Ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmumu.
(31)
Tā uzskatīja, ka Komisija attiecībā uz to atbalsta daļu, kas samaksāta CELF pirms 1993. gada 1. novembra, datuma, kurā stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais atbalsts bija saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, lai gan bija jāpiemēro pamatnoteikumi, kuri bija spēkā pirms 1993. gada 1. novembra. Vispārējā tiesa it īpaši ņēma vērā faktu, ka Līgumā par ES nebija iekļauti pārejas noteikumi par bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta piemērošanu un ka tiesiskās noteiktības princips ir pret to, ar izņēmumiem, ka Kopienas akta piemērošanas sākuma datums tiek noteikts pirms tā publicēšanas datuma.
(32)
Turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, novērtējot apstrīdētā atbalsta saderību, pārvērtējot nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, kas faktiski radās CELF. Proti, savā 2004. gada 20. aprīļa lēmumā Komisija nebija ņēmusi vērā patiesās nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, bet gan veica izmaksu aplēsi, pamatojoties uz CELF kopējiem izdevumiem (nelielo pasūtījumu apstrādei paredzētās izmaksas noteiktas kā daļa no kopējām izmaksām, ņemot vērā sadalījumu, kas atšķirīgs katrai izmaksu kategorijai). Dažām izmaksu kategorijām tika piemēroti reizināšanas koeficienti, ņemot vērā papildu grūtības, ko radīja nelielo pasūtījumu apstrāde salīdzinājumā ar citām CELF darbībām. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šīs grūtības varēja atrisināt, izmantojot sakaru līdzekļus, kas attiecās uz divām trešdaļām nelielo pasūtījumu. Tādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu novērtējumā, konkrētām izmaksām piemērojot reizināšanas koeficientu (un katrā ziņā pasūtījumiem, kas nodoti, izmantojot sakaru līdzekļus), un secināja - ja minēto koeficientu nebūtu, izmaksas, kuras saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu mazākas un darbības ekspluatācijas ienākumi saistībā ar nelielajiem pasūtījumiem būtu pozitīvi (600 000 Francijas franku jeb 91 469 euro). Vispārējā tiesa uzskata - Komisija nav pierādījusi, ka pārmaksāšana nav notikusi.
E. Piektais posms
(33)
Pēc Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa sprieduma pieņemšanas pārbaudes procedūra, kas uzsākta saskaņā ar Komisijas 1996. gada 30. jūlija lēmumu, joprojām paliek spēkā, un Komisijai ir jāpieņem jauns lēmums.
(34)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa sprieduma pamatojumu un ņemot vērā to, ka lēmums par procedūras uzsākšanu pieņemts 1996. gada 30. jūlijā, Komisija vēlējās no jauna aicināt Francijas iestādes un ieinteresētās personas iesniegt piezīmes.
(35)
Komisija 2009. gada 8. aprīlī pieņēma lēmumu pagarināt procedūru (12) (Lēmums C(2009) 2481 - “lēmums par procedūras pagarināšanu”). Šis lēmums par procedūras pagarināšanu, paredzot jaunu termiņu piezīmju iesniegšanai, papildināja 1996. gada 30. jūlija lēmumu par procedūras uzsākšanu. Tajā bija norādīts, ka abi lēmumi ir aplūkojami kā vienots veselums, ka tie attiecas uz vienu un to pašu formālo izmeklēšanas procedūru un ka tajā gadījumā, ja faktu un tiesību apraksts vai Komisijas iepriekšējais novērtējums lēmumā par procedūras pagarināšanu atšķirsies no 1996. gada 30. jūlija lēmuma par procedūras uzsākšanu, ir jāņem vērā vienīgi lēmums par procedūras pagarināšanu.
(36)
Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes par attiecīgajiem pasākumiem.
(37)
Francijas iestāžu piezīmes Komisija saņēma 2009. gada 9. jūnijā, savukārt SIDE piezīmes - 2009. gada 23. jūlijā. Komisija 2009. gada 24. augustā nodeva SIDE piezīmes Francijas iestādēm, lai sniegtu tām iespēju izteikt komentārus, un saņēma šos komentārus 2009. gada 24. septembrī.
(38)
Tomēr Francijas iestādes neiesniedza detalizētus faktus, kurus Komisija pieprasīja lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu atsaucās vien uz faktiem, kuri jau iesniegti 2002. gada 17. septembrī, 2003. gada 17. janvārī un 2003. gada 11. martā un kurus, ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, Komisija kā tādus nevarēja izmantot.
(39)
Komisijas dienesti 2009. gada 8. oktobra vēstulē atgādināja Francijas iestādēm par pieprasījumu iesniegt faktus par precīzi minētajiem punktiem un norādīja, ka, ja šī informācija nebūs saņemta desmit darbdienu laikā, Komisijai atbilstoši procedūras regulas 13. panta 1. punktam būs jāpieņem galīgais lēmums, pamatojoties uz informāciju, kas ir tās rīcībā, vajadzības gadījumā iepriekš izdodot rīkojumu iesniegt informāciju, piemērojot 10. panta 3. punktu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (13).
(40)
Francijas iestādes 2009. gada 21. oktobra vēstulē informēja Komisiju, ka saskaņā ar Parīzes Tirdzniecības tiesas 2009. gada 9. septembra spriedumu ir uzsākta CELF likvidācija un tas ir pārtraucis savu darbību. Turklāt attiecībā uz faktiem, kas prasīti Komisijas 2009. gada 8. oktobra vēstulē, Francijas iestādes norādīja, ka tām nav papildu informācijas, kuru varētu iesniegt, un atsaucās uz savām piezīmēm, kas iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(41)
Komisija 2009. gada 20. novembra lēmumā (Lēmums C(2009) 9256 - “lēmums par rīkojumu iesniegt informāciju”) nolēma pieprasīt Francijai sniegt pieprasīto informāciju, jo, neraugoties uz atkārtotiem lūgumiem, šī informācija nav sniegta.
(42)
Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai, un ka tās atsaucas uz savām piezīmēm, kuras iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(43)
Vēl jānorāda, ka 2009. gada 2. decembrī Francijas iestādes nosūtīja arī vēstuli par atbalsta shēmu ar nosaukumu “Universitāšu un zinātnisko grāmatu programma” jeb Programme Plus. Šis lēmums neattiecas uz šo atbalsta shēmu.
(44)
Komisija 2009. gada 22. decembra vēstulē pieprasīja Francijas iestādēm ziņas par CELF situāciju un CELF piemērojamās likvidācijas procedūru. Francijas iestādes atbildēja 2010. gada 27. janvārī. Precizējumi iesniegti arī 2010. gada 9. martā un 2010. gada 26. novembrī.
F. Procedūras valsts tiesās un prejudiciāli jautājumi
(45)
Tomēr ir jāatzīmē, ka Francijas valsts tiesās notiek procedūras un ka tās devušas pamatu vērsties Eiropas Savienības Tiesā, pamatojoties uz LESD 267. pantu (bijušais EKL 234. pants). Šo procedūru galvenie posmi īsumā ir apkopoti turpmāk.
(46)
SIDE vērsās Francijas tiesā saskaņā ar bijušo EKL 88. panta 3. punktu. Ar 2004. gada 5. oktobra spriedumu, apstiprinot Parīzes Administratīvās tiesas 2001. gada 26. aprīļa spriedumu, Parīzes Administratīvā apelācijas tiesa valstij noteica pienākumu uzsākt CELF samaksātā atbalsta atgūšanu.
(47)
Valsts padome, kurā tika iesniegta kasācijas sūdzība, ar 2006. gada 29. marta spriedumu apstiprināja atsevišķus Administratīvās apelācijas tiesas lēmuma aspektus, it īpašu faktu, ka attiecīgais atbalsts nebija tāds, kas kompensēja sabiedrisko pakalpojumu pienākumus (14), valsts tiesa to nevarēja kvalificēt kā esošu atbalstu un ka CELF nevarēja atsaukties uz tiesisko paļāvību.
(48)
Tomēr 2006. gada 29. marta spriedumā Valsts Padome nolēma apturēt tiesvedību par apelācijas sūdzībām līdz brīdim, kad Tiesa būs atbildējusi uz prejudiciālajiem jautājumiem, kas tai uzdoti par valsts tiesas pienākumiem attiecībā uz valsts atbalstu, par kuru nav paziņots, bet kurš vēlāk Komisijas lēmumā pasludināts par saderīgu ar kopējo tirgu.
(49)
Tiesa 2008. gada 12. februāra spriedumā (15) lēma šādi:
“EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāpiespriež tāda atbalsta atgūšana, kas ir īstenots pretēji šim noteikumam, ja Kopienu Komisija ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar ko konstatē minētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu EKL 87. panta nozīmē. Saskaņā ar Kopienu tiesībām tai atbalsta saņēmējam ir jāpiespriež procentu maksāšana par nelikumības periodu. Valsts tiesību ietvaros šī tiesa vajadzības gadījumā var piespriest arī nelikumīgā atbalsta atgūšanu, neierobežojot dalībvalsts tiesības vēlāk īstenot šo atbalstu no jauna. Tāpat valsts tiesai var nākties apmierināt prasības par tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies atbalsta nelikumības dēļ.
Tādos procesuālos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma izrietošais pienākums novērst atbalsta nelikumības sekas, runājot par to summu aprēķinu, kas ir jāatmaksā saņēmējam, izņemot ārkārtas apstākļus, attiecas arī uz periodu no Kopienu Komisijas lēmuma, ar ko konstatēta šī atbalsta saderība ar kopējo tirgu, pieņemšanas līdz minētā lēmuma atcelšanai Kopienu tiesā.”
(50)
Ņēmusi vērā Tiesas 2008. gada 12. februāra spriedumu, kā arī iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, Valsts Padome savā 2008. gada 19. decembra spriedumā atcēla iepriekš minētā Parīzes Administratīvās apelācijas tiesas 2004. gada 5. oktobra sprieduma 2., 3. un 4. pantu un lēma tā, kā izklāstīts turpmāk.
(51)
Vispirms tā noteica pienākumu kultūras un komunikācijas ministram uzsākt procentu piedziņu attiecībā uz nelikumīgo atbalstu, kas piešķirts CELF no 1980. gada līdz Valsts Padomes lēmuma pieņemšanas dienai, kuri aprēķināti atbilstoši Komisijas Regulai (EK) Nr. 794/2004 (16). Tāpat ministram ir noteikts pienākums uzsākt procentu piedziņu, kuri pienākas par laika posmu starp datumu, kad pieņemts Valsts Padomes lēmums, un dienu, kad vai nu tiks galīgi konstatēta atbalsta saderība ar kopējo tirgu, vai noteikts, ka atbalsts ir jāatmaksā.
(52)
Turklāt Valsts padome nolēma apturēt tiesvedību līdz laikam, kad Tiesa būs atbildējusi uz šādiem prejudiciāliem jautājumiem:
“1.
Vai valsts tiesa var apturēt tiesvedību jautājumā par valsts atbalsta atgūšanu līdz laikam, kad Komisija būs pieņēmusi galīgo lēmumu par valsts atbalsta saderību ar kopējā tirgus noteikumiem, ja Kopienu tiesa ir atcēlusi pirmo Komisijas lēmumu, ar kuru šis valsts atbalsts ticis atzīts par saderīgu [ar kopējo tirgu]?
2.
Ja Komisija trīs reizes ir atzinusi, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, pirms [Pirmās instances tiesa] šos lēmumus atcēla, vai šādu situāciju var uzskatīt par ārkārtas apstākli, kura rezultātā valsts tiesa varētu ierobežot pienākumu atgūt valsts atbalstu?”
(53)
2010. gada 11. martā (17) Tiesa lēma par minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem un pieņēma šādu lēmumu:
“1.
Valsts tiesa, kurā, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, ir celta prasība par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu, nevar apturēt lēmuma par šo prasību pieņemšanu līdz brīdim, kad pēc iepriekšēja pozitīva lēmuma atcelšanas Eiropas Kopienu Komisija būs lēmusi par atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.
2.
Tas, ka Eiropas Kopienu Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kas pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu, ja atbalsts ir īstenots, neievērojot EKL 88. panta 3. punktu.”
2. ATTIECĪGĀ PASĀKUMA IZKLĀSTS
(54)
Francijas iestādes norādīja Komisijai, ka saskaņā ar Francijas valdības vispārējās politikas nostāju attiecībā uz franču valodas grāmatu un literatūras izplatīšanas veicināšanu Kultūras ministrija 1980. gadā nolēma piešķirt atbalstu eksportēšanas brokeriem, kuri piekrīt jebkuram pasūtījumu veidam, lai arī kāda būtu to summa un izdevīgums. Šos pasākumus īstenoja, lai uz laiku novērstu tirgus nepilnības un sekmētu nelielu, neizdevīgu pasūtījumu darbības saglabāšanu eksportēšanas brokeru tirgū.
(55)
Francijas iestādes uzskata, ka mazās grāmatnīcas, kuras atrodas galvenokārt franciski nerunājošās, bieži grūti pieejamās un/vai attālās zonās, sastopas ar nopietnām apgādes grūtībām, to pasūtījumus nav iespējams izpildīt, izmantojot tradicionālos izplatīšanas tīklus, pasūtīto darbu daudzumi ir nepietiekami un pasūtīto grāmatu mazumtirdzniecības cena nav pietiekami augsta, lai izplatīšana būtu izdevīga.
(56)
Francijas iestādes uzskata, ka attiecīgā atbalsta mērķis bija atļaut eksporta brokeriem nodrošināt ārzemēs, galvenokārt franciski nerunājošās zonās, esošo grāmatnīcu veikto pasūtījumu kopumu, lai arī kāda būtu to summa, izdevīgums un galamērķis. Mērķis, kuru varētu nodrošināt ar franču kultūras daudzveidības atbalsta politiku, ir franču valodas grāmatu optimāla izplatīšana, un tādā veidā tiktu veicināta franču valodas literatūras izplatīšanās visā pasaulē.
(57)
Francijas iestāžu uzturēto atbalsta mehānismu, dēvētu par “nelielo pasūtījumu programmu”, veidoja subsīdija, kuras mērķis bija kompensēt tādu nelielu pasūtījumu apstrādes papildu izmaksas, kurus Francijas iestādes bija definējušas kā tādus, ja to summa ir mazāka par vai vienāda ar 500 Francijas frankiem, tas ir, aptuveni 76 euro.
(58)
Francijas iestādes uzskata, ka iestādei, kas saņēma subsīdijas, bija jāiesniedz Kultūras ministrijas Grāmatu un lasīšanas direkcijai to dokumentu kopums, kurš attiecas uz iestādes vispārējo darbību (kopējais apgrozījums, finanšu konti, plānotais budžets, šos datus apstiprinošo dokumentu kopijas, vajadzības gadījumā revidenta atskaite un algu saraksta kopsavilkums), kā arī jebkuri dokumenti, kas attiecas uz subsidējamajām darbībām, jo īpaši subsīdiju izlietojuma aprēķins, kurš pamato materiālās palīdzības izlietojumu, kas piešķirts ar iepriekšējā gada subsīdiju.
(59)
Praksē “nelielo pasūtījumu” programmu izmantoja tikai viens uzņēmums - CELF. Francijas iestādes uzskata, ka uzņēmumam katru gadu bija jāattaisno nelielo pasūtījumu izpildes radītās papildu izmaksas, lai pamatotu subsīdijas pieprasījumu nākošajam gadam. Ceturto daļu iepriekšējā gada laikā piešķirtās subsīdijas izmaksā gada sākumā, atlikumu piešķirot rudenī, pēc tam, kad valsts budžeta pārraudzības iestādes ir veikušas uzņēmuma plānotā budžeta un svārstību, kas reģistrētas izpildes pirmās daļas laikā, pārbaudes. Pastāvēja vienošanās par to, ka, ja atbalsta summu neizlieto pilnībā, pārpalikušo summu atskaita no nākošajā gadā paredzētajām subsīdijām. Tāpat Kultūras ministrija kā uzaicināts novērotājs piedalījās CELF administratīvajās padomēs un kopsapulcēs.
(60)
Ir jāprecizē, ka, tā kā kopš 1997. gada visu laiku notika samazinājums, attiecīgais atbalsts 2002. gadā tika atcelts. Tātad CELF katru gadu kopš 1980. gada un līdz 2001. gada beigām saņēma atbalstu, kas, kā to norāda Francijas iestādes, bija paredzēts, lai samazinātu tādu nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, kuri nākuši no ārzemēm un attiecas uz grāmatām franču valodā. Kopumā laikā no 1980. līdz 2001. gada beigām CELF saistībā ar minēto atbalstu saņēma aptuveni 4,8 miljonus euro.
Tabula
Atbalsta summas, kas piešķirtas CELF kopš 1980. gada “nelielo pasūtījumu” apstrādei
Francijas iestāžu iesniegtie dati
(summas ir noapaļotas euro)
Gads
Atbalsta summa
1980.
91 469,41
1981.
91 469,41
1982.
205 806,17
1983.
164 644,94
1984.
137 204,12
1985.
141 777,59
1986.
248 491,90
1987.
214 953,11
1988.
213 428,62
1989.
259 163,33
1990.
304 898,03
1991.
373 500,09
1992.
422 283,78
1993.
382 647,03
1994.
304 898,03
1995.
304 898,03
1996.
304 898,03
1997.
243 918,43
1998.
182 938,82
1999.
121 959,21
2000.
60 979,61
2001.
38 112,25
2002.
0
3. FRANCIJAS KOMENTĀRI UN SIDE PIEZĪMES PĒC PROCEDŪRAS PAGARINĀŠANAS
(61)
Savā 2009. gada 9. jūnija atbildē uz lēmumu par procedūras pagarināšanu Francijas iestādes it īpaši minēja šādas piezīmes.
(62)
Pirmkārt, tās norādīja, ka piekrīt Komisijas analīzei, kurā secināts, ka atbalsts CELF ir valsts atbalsts un ka atkāpes, kas paredzētas LESD 107. panta 2. punkta un 3. punkta a) un b) apakšpunktā, nav piemērojamas.
(63)
Novērtējot atbalstu, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) un d) apakšpunktu, Francijas iestādes neiesniedza jaunus faktus par atbalsta samērīgumu.
(64)
Tomēr Francijas iestādes norādīja, ka tās uzskata, ka CELF uzticētajam uzdevumam bija vispārēja nozīme LESD 106. panta 2. punkta izpratnē.
(65)
Francijas iestādes galvenokārt aizbildinājās ar to, ka pastāv ārkārtas apstākļi, kuru dēļ Komisijai nevajadzētu atgūt atbalstu.
(66)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza detalizētus faktus, kurus Komisija pieprasīja savā lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu atsaucās vienīgi uz faktiem, kuri bija iesniegti 2002. un 2003. gadā un kurus Komisija kā tādus nevarēja izmantot, ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu. Pēc tam, kad 2009. gada 8. oktobrī tika nosūtīta atgādinājuma vēstule, Komisija 2009. gada 20. novembrī nolēma pieprasīt Francijas iestādēm iesniegt informāciju, piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu. Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē atbildēja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai.
(67)
Savās 2009. gada 23. jūlija piezīmēs SIDE it īpaši izteica turpmāk minētās piezīmes.
(68)
SIDE atgādināja, ka atbalstu saņēma vienīgi CELF, lai gan tā uzskata, ka CELF darbība nebija raksturīga vienīgi CELF, jo tas, ka tiek apstrādāti dažāda izmēra pasūtījumi, arī vismazākie, kas nākuši no ģeogrāfiski attālām grāmatnīcām, lai tos sagrupētu un būtiskākos pasūtījumus nodotu izdevējiem, pēc SIDE uzskata, ir eksportēšanas brokeru darbības definējums. SIDE arī norādīja, ka tai atbalsts atteikts ne jau pārredzamības trūkuma dēļ, bet gan tādēļ, ka tā ir privāts uzņēmums, nevis izdevēju kooperatīvs.
(69)
Turklāt SIDE detalizēti apstrīdēja faktu, ka atbalsts bija nepieciešams. Attiecībā uz to tā it īpaši norādīja, ka jēdziens “nelieli pasūtījumi” ir patvaļīgs, un apstrīdēja Francijas iestāžu iesniegtos skaitļus.
(70)
Turklāt SIDE uzskata, ka atbalstu nevarēja pamatot, balstoties uz LESD 106. panta 2. punktu, un tas it īpaši ir pamatojams ar valsts tiesu spriedumiem attiecībā uz CELF darbību.
(71)
Visbeidzot SIDE norādīja, ka šajā gadījumā nebija nekādu ārkārtas apstākļu, kas ļautu ierobežot atgūšanas pienākumu.
4. ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS
(72)
Ir jānosaka, vai attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts un vai to vajadzības gadījumā var uzskatīt par tādu, kas saderīgs ar iekšējo tirgu. Novērtējot to, Komisijai it īpaši jāņem vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedums.
A. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 1. punktu
(73)
LESD 107. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
(74)
Pirmkārt, kā tas jau ir norādīts lēmumā par procedūras pagarināšanu, Komisija atgādina - Komisijas secinājums, ka attiecīgais pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu Līguma izpratnē, ne reizi nav apšaubīts ne dažādos procedūras posmos Komisijā, ne Eiropas Savienības tiesās (18), ne arī valsts tiesās (19). Savā 2009. gada 9. jūnija atbildē uz lēmumu par procedūras pagarināšanu Francijas iestādes norādīja, ka tās piekrīt Komisijas analīzei, kurā secināts, ka atbalsts CELF ir valsts atbalsts.
(75)
Komisija uzskata, ka aplūkotais pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta (bijušā EKL 87. panta 1. punkta) izpratnē turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
(76)
Pirmkārt, pasākums sniedz priekšrocības CELF, jo tas ļauj samazināt nelielo pasūtījumu izmaksas. Tas ir selektīvs, jo praksē labumu no tā gūst vienīgi CELF.
(77)
Turklāt pasākums tiek finansēts no Francijas valsts budžeta līdzekļiem, tātad no valsts resursiem. Par tā īstenošanu lēmumu pieņēma Kultūras ministrija, un tātad pasākums ir attiecināms uz Francijas iestādēm.
(78)
Turklāt pasākums ir uzskatāms par tādu, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļot konkurenci. Atbalstu piešķir Francijas brokeriem (praksē - CELF), kas eksportē franču valodas grāmatas galvenokārt uz franciski nerunājošām valstīm. Iepriekš minētie Francijas brokeri vismaz potenciāli konkurē ar pārējiem franču grāmatu eksportēšanas brokeriem, kas atrodas citās Eiropas Savienības franciski runājošās valstīs (Beļģijā un Luksemburgā). Tas, ka ietekme uz tirdzniecību un pasākuma radītais konkurences izkropļojums šķiet pavisam neliels, nemaina šo secinājumu. Patiesībā, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Komisijai nav jākonstatē reāla atbalsta ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences izkropļošana. Pietiek ar to vien, ka atbalsts ir uzskatāms par tādu, kas var iespaidot tirdzniecību un kropļot konkurenci.
(79)
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Altmark judikatūras piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Savā 2003. gada 24. jūlija spriedumā (20) Tiesa precizēja to, kādos apstākļos subsīdija uzņēmumam, kurš pārvalda pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, nav valsts atbalsts: “Pirmkārt, saņēmējuzņēmumam faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu pildīšanas saistībām, un šīm saistībām jābūt skaidri definētām; otrkārt, kompensāciju aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem; treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama, lai nosegtu visus vai daļu izdevumu, kas radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības; ceturtkārt, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā, kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar transporta līdzekļiem, lai spētu izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.”
(80)
Šajā gadījumā un tā kā nav jāizskata katrs nosacījums atsevišķi, jo tie ir kumulatīvi, Komisija konstatē, ka CELF nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā un ka kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar ražošanas līdzekļiem.
(81)
Šādos apstākļos CELF piešķirtais atbalsts ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo ir apvienoti visi elementi, kas veido valsts atbalsta jēdzienu.
(82)
Turklāt Francijas iestādes par attiecīgo pasākumu nepaziņoja Komisijai. Tātad atbalsts piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai tā varētu iesniegt savas piezīmes. Tātad atbalsts ir piešķirts nelikumīgi.
(83)
Tā kā attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts, ir jāizvērtē tā saderība ar iekšējo tirgu.
B. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 2. un 3. punktu
(84)
Komisija uzskata, ka LESD 107. panta 2. punktā paredzētās atkāpes šajā gadījumā nav piemērojamas, jo attiecīgie pasākumi acīmredzami nav paredzēti tur definēto mērķu sasniegšanai.
(85)
Atbalsts neatbilst arī noteikumiem, ko nosaka LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā atkāpe, jo tas nav paredzēts, lai veicinātu attīstību apgabalos, kas varētu gūt labumu no šā nosacījuma. 107. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētā atkāpe attiecībā uz kāda svarīga projekta īstenojuma veicināšanu visas Eiropas interesēs šajā gadījumā arī nav piemērojama, jo attiecīgā pasākuma mērķis nav veicināt šāda veida projektu. Tā kā atbalsta mērķis nebija arī novērst nopietnus traucējumus Francijas tautsaimniecībā, šajā gadījumā nav piemērojama arī atkāpe, kas paredzēta 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā.
(86)
Tādēļ Komisijai ir jāpārbauda iespēja piemērot LESD 107. panta 3. punkta c) un d) apakšpunktu (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) un d) apakšpunkts).
(87)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, ir jānošķir atbalsts, kas samaksāts pēc tam, kad stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību (1993. gada 1. novembrī), no tā, kas samaksāts pirms šīs stāšanās spēkā un kam jāpiemēro pamatnoteikumi, kuri bija spēkā attiecīgā perioda laikā.
(88)
Attiecībā uz to Komisija atzīmē, ka ceturto daļu iepriekšējā gada laikā CELF piešķirtās subsīdijas izmaksā gada sākumā, atlikumu piešķirot rudenī, pēc tam, kad valsts budžeta pārraudzības iestādes ir veikušas uzņēmuma plānotā budžeta un svārstību, kas reģistrētas izpildes pirmās daļas laikā, pārbaudes. Ja atbalsta summu neizlieto pilnībā, pārpalikušo summu atskaita no nākošajā gadā paredzētajām subsīdijām. Tātad daļa 1993. gada subsīdijas tika samaksāta 1993. gada sākumā un atlikumu piešķīra 1993. gada rudenī. Lēmumu piešķirt atbalstu 1993. gadam Francijas iestādes pieņēma 1992. gada beigās vai 1993. gada sākumā, bet jebkurā gadījumā, pirms stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību. Tādēļ Komisija uzskata, ka atbalsts, kas samaksāts par 1993. gadu, ir jānovērtē, pamatojoties uz noteikumiem, kuri bija piemērojami pirms Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā.
a) Atbalsta novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu
(89)
LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts) ir precizēts, ka “var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu (..) atbalstu, kas veicina kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, ja tāds atbalsts neiespaido tirdzniecības apstākļus un konkurenci Savienībā tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm”.
(90)
Tādēļ ir jāpārbauda, vai atbalstam, kas samaksāts CELF laikā no 1994. līdz 2001. gadam, bija ar kultūras veicināšanu saistīts mērķis un vai tas iespaido vai neiespaido tirdzniecības un konkurences apstākļus Eiropas Savienībā tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm.
i) Kultūras mērķis
(91)
Pirmkārt, Komisija atgādina, ka atbalsta, kas samaksāts CELF, kultūras mērķi savā 1995. gada 18. septembra spriedumā atzina Vispārējā tiesa. Sprieduma 62. punktā tiesa norādīja, ka “attiecībā uz apstrīdētā atbalsta kultūras mērķi, pusēm ir skaidrs, ka Francijas valdības mērķis ir franču valodas un literatūras izplatīšana. Attiecībā uz to Pirmās instances tiesa konstatē arī, ka fakti, kas bija Komisijas rīcībā, kad tā pieņēma savu lēmumu, ieskaitot tos, kas iekļauti prasītāja padomes 1992. gada 7. septembra vēstulē, pamatoja šā mērķa reālā stāvokļa un likumības novērtējumu. Šādos apstākļos var secināt, ka apstrīdētā atbalsta kultūras mērķa novērtēšana Komisijai neradīja īpašas grūtības un ka šā mērķa kultūras būtības atzīšanai nav nepieciešamas citas ziņas.”
(92)
Francijas iestādes norādīja, ka attiecīgajam atbalstam bija kultūras mērķis veicināt grāmatu, kas sarakstītas franču valodā, izplatīšanu franciski nerunājošās valstīs. Tātad runa ir par voluntāru politiku ar mērķi saglabāt un veicināt kultūras dažādību starptautiskā līmenī.
(93)
Kultūras dažādības aizsardzība un veicināšana ir viens no Eiropas modeļa pamatprincipiem. Tie ir iekļauti LESD 167. panta 1. punktā (bijušais EKL 151. panta 1. punkts), proti, “Savienība veicina dalībvalstu kultūru uzplaukumu, respektējot to nacionālās un reģionālās atšķirības un vienlaikus pievēršot uzmanību kopīgajam kultūras mantojumam”, vai arī 167. panta 4. punktā, kurā ir noteikts, ka “rīkojoties saskaņā ar citiem Līgumu noteikumiem, Savienība ņem vērā kultūras aspektus, jo īpaši, lai respektētu un veicinātu kultūru daudzveidību”.
(94)
Tātad Komisija uzskata, ka atbalstam, ko Francijas iestādes piešķīra CELF, lai nodrošinātu franču valodā sarakstītu grāmatu izplatīšanu, ir kultūras mērķis.
ii) Tirdzniecības apstākļu un konkurences Eiropas Savienībā iespaidošanas kritēriji tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm
(95)
Komisijai ir jāpārbauda, vai attiecīgie pasākumi bija nepieciešami un samērīgi attiecībā pret Francijas iestāžu kultūras politikas mērķi.
(96)
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu attiecīgais pasākums ir jānovērtē grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru tirgū.
(97)
Pirmkārt, ir jāpārbauda atbalsta nepieciešamība.
(98)
Francijas iestādes norāda, ka pasākumus Kultūras ministrija paredzēja 1980. gadā, kad daži profesionālās apvienības dalībnieki (Groupe Hachette un Messageries du livre) vēlējās pamest eksportēšanas brokeru tirgu. Francijas iestādes norāda, ka apstrīdētais mehānisms tika izveidots, lai iedrošinātu uzņēmumus iesaistīties tirgū, kas dotu iespēju apmierināt visus franču valodas grāmatu pasūtījumus, kuri tiek saņemti no grāmatnīcām, kas atrodas franciski nerunājošās zonās. Tas garantē franču valodas grāmatu nonākšanu visās grāmatnīcās, ieskaitot vismazākās attālās valstis, pat pieņemot, ka tām vajadzīgas tikai dažas grāmatas, kuras turklāt publicējuši dažādi izdevēji.
(99)
Savukārt SIDE norādīja, it sevišķi piezīmēs, ko tā iesniedza pēc lēmuma par procedūras pagarināšanu pieņemšanas, ka attiecīgais atbalsts nebija vajadzīgs. Tādējādi, ja ir taisnība, ka 1980. gadā daži dalībnieki pameta brokeru darbību, SIDE atgādina, ka pats uzņēmums SIDE ir izveidots tieši tajā laikā, lai iesaistītos tirgū. Turklāt SIDE apstrīd faktu, ka CELF veica īpaša nelielo pasūtījumu apstrādes darbību. SIDE it īpaši apšauba Francijas iestāžu iesniegtos skaitļus un uzskata, ka dati attiecībā uz CELF un SIDE, kā arī proporcija attiecībā uz katra uzņēmuma attiecīgo apgrozījumu, rēķinu skaitu un pasūtījumu skaitu ir diezgan līdzīgi. Vēl plašāk SIDE apšauba jēdzienu “nelieli pasūtījumi”, kādu to definē Francijas iestādes. SIDE uzskata, ka šāds jēdziens ir patvaļīgs, jo pasūtījuma apstrādes izmaksas ir atkarīgas nevis no to summas, bet gan līniju skaita.
(100)
Komisija uzskata, ka nevajadzētu izteikt galīgos secinājumus par atbalsta nepieciešamību, jo nepieciešamības un samērīguma nosacījumi ir kumulatīvi, un ka 121. apsvērumā būs secināts, ka samērīguma nosacījumu izpilde nav pierādīta.
(101)
Otrkārt, Komisija uzskata, ka ietekme uz Eiropas Savienības iekšējo tirdzniecību un konkurences izkropļošana, ko radījis šis pasākums, ir ļoti nelielas, it īpaši ņemot vērā šā pasākuma summas, jo grāmatu franču valodā un citās valodās aizstājamība ir ļoti neliela un pastāv ļoti liela atšķirība starp grāmatu franču valodā apjomu, ko, pirmkārt, no Francijas un, otrkārt, no Beļģijas un Luksemburgas, eksportē uz franciski nerunājošām valstīm.
(102)
Turklāt attiecībā uz grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru tirgu Komisija norāda, ka CELF un SIDE, darbodamies kā eksportēšanas brokeri, izplata grāmatas franciski nerunājošās valstīs un teritorijās. Patiesībā franciski runājošajās valstīs vietējo tirgu aizņem lielākie izdevēji, pateicoties to filiālēm vai pārstāvjiem. Tādēļ eksportēšanas brokeriem ir pavisam nenozīmīga loma franciski runājošo valstu tirgū, kas ir galvenais franču grāmatu noieta tirgus.
(103)
Grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru valsts tirgū darbojas vispārējie brokeri, piemēram, SIDE un CELF, mazāk ir brokeru, kas specializējušies pārdošanā tieši galalietotājam un pavisam nedaudz konkurē ar abiem vispārējiem brokeriem, kā arī zināms skaits grāmatnīcu, kuras neregulāri apkalpo ārvalstu grāmatnīcu un tiešsaistes grāmatnīcu pasūtījumus un kuru darbība attiecīgo pasākumu laikā bija samērā neliela.
(104)
Tātad attiecīgajā tirgū apstrīdētie pasākumi visvairāk ietekmēja sūdzības iesniedzēju, kurš bija galvenais tirgus dalībnieks. No vienas puses, Francijas iestādes apstiprina, ka programma, kas attiecās uz nelieliem pasūtījumiem, bija pieejama jebkuram uzņēmumam, kurš to pieprasīja, tiklīdz tas pieņēma atbalsta piešķiršanas nosacījumus. Tās norāda, ka atteikums, kuru SIDE saņēma no Kultūras ministrijas 1991. gadā, bija pamatots ar SIDE atteikumu pieņemt pārskatāmības saistības, kas tiek prasītas, lai varētu saņemt minēto atbalstu. No otras puses, SIDE iebilda, ka Francijas iestāžu atteikums bija saistīts ar to, ka tas bija privāts uzņēmums, nevis izdevēju kooperatīvs. Turklāt 1996. gadā, pēc tam, kad bija atcelts Komisijas 1993. gada 18. maija lēmums, Kultūras ministrija, vēloties procedūru pabeigt, atgādināja SIDE, ka atbalsta shēma nelieliem pasūtījumiem pēc būtības nebija paredzēta vienīgi CELF. 1996. gada 3. septembra vēstulē Kultūras ministrija piedāvāja SIDE pārrunas, lai noteiktu, vai tā ir spējīga ar tādiem pašiem pārskatāmības noteikumiem sniegt tādus pašus pakalpojumus, kādus sniedz CELF. Pārrunu laikā 1996. gada 26. septembrīSIDE vadītāji paziņoja Kultūras ministrijai, ka tie atsakās izmantot programmu, kuras saderību ar Kopienas tiesībām varētu apstrīdēt Komisija.
(105)
Katrā ziņā fakti, kas iepriekš minēti 101. un turpmākajos apsvērumos, šķiet, norāda uz to, ka aplūkojamie pasākumi tirdzniecības noteikumus un konkurenci Eiropas Savienībā ietekmēja samērā maz.
(106)
Tomēr, lai noteiktu, vai pasākums ir samērīgs, Komisijai, treškārt, ir jāsalīdzina arī saņemtā atbalsta summa ar izmaksām, kas radās CELF, īstenojot Francijas iestāžu mērķi.
(107)
Attiecībā uz to ir jāatgādina dažādie pasūtījumu apstrādes posmi, par kuriem dažādās puses ir vienojušās:
a)
grāmatnīcas pasūtījuma pieteikuma saņemšana;
b)
pasūtījuma kodēšana;
c)
pasūtījuma ievadīšana;
d)
pasūtījuma nosūtīšana izdevējam;
e)
grāmatu saņemšana;
f)
fiziskas vietas - “nodalījuma” - piešķiršana katram klientam pasūtīto grāmatu uzglabāšanai;
g)
iepakošana.
(108)
Francijas iestādes uzskata, ka CELF radās konkrētas izmaksas saistībā ar “nelielo pasūtījumu” apstrādi. Francijas iestādes lēš, ka eksportēšanas brokeru tirgū daži pasūtījumi rada tādas papildu izmaksas, ka pakalpojums nav izdevīgs. Francijas iestādes norādīja, ka tās ir noteikušas slieksni 500 Francijas franku (76,22 euro) apmērā, lai definētu “nelielos pasūtījumus”, un ka šis slieksnis ir noteikts empīriski. Francijas iestādes precizēja, ka daži pasūtījumi, kuru summa ir mazāka par 500 Francijas frankiem, var būt izdevīgi, kamēr citi, kuri ir lielāki par šo summu, tādi var nebūt. Mērķis bija atrast ekonomiski pieņemamu metodi, lai CELF gribētu uzņemties nelielos pasūtījumus, lai gan tie nav pietiekami izdevīgi.
(109)
Kā jau Komisija to norādīja savā lēmumā par procedūras pagarināšanu, Francijas iestādēm ir pienākums, veicot saderības analīzi, noteikt summu un reālās izmaksas, kādas ir radušās CELF.
(110)
Attiecībā uz to lēmumā par procedūras pagarināšanu Komisija lūdza Francijas iestādes iesniegt tai noteiktu daudzumu faktu, lai varētu noskaidrot Vispārējās tiesas sprieduma sekas un varētu pieņemt lēmumu par atbalsta samērīgumu. Komisija it īpaši lūdza iesniegt šādu informāciju:
-
pietiekamu pamatojumu iemesliem, kādēļ par dažādiem aplūkojamajiem gadiem nav pieejami dati par izmaksām, kuras saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, un pietiekamus pierādījumus iemesliem, kādēļ ir pieņemama ekstrapolācija, vienīgi pamatojoties uz 1994. gadu,
-
datus, kas ļautu ņemt vērā nelielo pasūtījumu apstrādes 1994. gadā reālās izmaksas (nevis vienkāršas aplēses), un iespējamu pietiekamu pamatojumu iemesliem, kuru dēļ būtu pieņemamas šo izmaksu aplēses, pamatojoties uz kopējām izmaksām, kas radušās CELF,
-
pārliecinošas izmaksu sadalījuma metodes, kas daļu no kopējām izmaksām ļautu attiecināt uz nelielajiem pasūtījumiem, lai varētu īpaši piemērot katrai izmaksu kategorijai visā aplūkotajā periodā,
-
informāciju par to pasūtījumu proporcijas novērtējumu, kuri aplūkotajos gados nosūtīti, izmantojot sakaru līdzekļus,
-
izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, bez nepamatotajiem reizināšanas koeficientiem,
-
to izmaksu aprēķinu, kuras radušās CELF, lai apstrādātu nelielus pasūtījumus, nepiemērojot reizināšanas koeficientus, kā arī pieņemot, ka reizināšanas koeficienti tiek piemēroti tikai pasūtījumiem, kas veikti, neizmantojot sakaru līdzekļus,
-
Francijas iestāžu viedokli par Vispārējās tiesas aprēķinu, kurā konstatēts - ja nebūtu minēto koeficientu, izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu mazākas par vairāk nekā 635 000 Francijas frankiem (96 805,13 euro), pat ņemot vērā vienīgi izmaksas, kurām piemērots koeficients “trīs”. Jāatgādina - Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tādēļ nelielo pasūtījumu apstrādes darbības ekspluatācijas ienākumi bija vairāk nekā 600 000 Francijas franku (91 469,41 euro),
-
Francijas iestāžu viedokli par CELF iespēju gūt saprātīgu peļņu.
(111)
Kā jau ir norādīts lēmumā par procedūras pagarināšanu, ja Francijas iestādes neiesniedz papildu skaidrojumus un jaunākos datus, Komisija nevar izmantot ne nelielo pasūtījumu apstrādes programmas izlietojuma aprēķinus, kurus Francijas iestādes savā 2003. gada 17. janvāra vēstulē ir iesniegušas par 1994. līdz 2001. gadu, ne skaidrojumus par veikto grāmatvedības uzskaites analīzi, kas iesniegta 1998. gada 5. marta vēstulē.
(112)
Tomēr Francijas iestādes neiesniedza detalizētus dokumentus, kurus Komisija pieprasīja lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu vien atkārtoti atsaucās uz dokumentiem, kuri jau iesniegti 2002. gada 17. septembrī, 2003. gada 17. janvārī un 2003. gada 11. martā un kurus saskaņā ar Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu Komisija nevarēja izmantot.
(113)
Komisijas dienesti 2009. gada 8. oktobra vēstulē atgādināja Francijas iestādēm par savu lūgumu iesniegt dokumentus par precīzi nosauktajiem punktiem, norādot, ka, ja šī informācija netiks iesniegta desmit darbdienu laikā, Komisijai saskaņā ar procedūras regulas 13. panta 1. punktu būs jāpieņem galīgais lēmums, pamatojoties uz informāciju, kas tai ir pieejama, pēc tam, kad vajadzības gadījumā, piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, būs izdots rīkojums sniegt informāciju.
(114)
Francijas iestādes 2009. gada 21. oktobra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko tās varētu sniegt, un atsaucās uz savām 2009. gada 9. jūnijā iesniegtajām piezīmēm.
(115)
Komisija 2009. gada 20. novembra lēmumā (“lēmums par rīkojumu sniegt informāciju”) nolēma pieprasīt Francijai sniegt pieprasīto informāciju, jo, neraugoties uz atkārtotiem lūgumiem, šī informācija nav sniegta.
(116)
Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai, un ka tās atsaucas uz savām piezīmēm, kuras iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(117)
Regulas (EK) Nr. 659/1999 13. pantā ir paredzēts, ka “iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu (..). Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”
(118)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, ko tā bija lūgusi vairākas reizes, pēdējo reizi - 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu sniegt informāciju.
(119)
Saskaņā ar procedūras regulas 13. pantu Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un tātad šā atbalsta samērīgumu.
(120)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu un Komisijas rīcībā esošos faktus, tomēr nešķiet iespējams pamatoties uz 1994. gada nelielo pasūtījumu apstrādes aprēķināto izmaksu ekstrapolāciju. Tāpat nešķiet iespējams izmantot izmaksu sadalījuma nepamatotas metodes un pamatoties uz datiem, kuriem ir piemēroti nepamatoti palielinājuma koeficienti, it īpaši pasūtījumiem, kas nosūtīti, izmantojot sakaru līdzekļus. Ņemot vērā ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistīto izmaksu aprēķinus, kuri norādīti Vispārējās tiesas spriedumā, un to, ka Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, kas ļautu novērst lēmumā par procedūras pagarināšanu paustās šaubas par atbalsta samērīgumu, nav konstatēts, ka nelielo pasūtījumu apstrādes darbības būtu radījušas zaudējumus.
(121)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka atbalsts, kas samaksāts laikā no 1994. līdz 2001. gadam, atbilstu samērīguma kritērijiem.
(122)
Tātad, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu, šis atbalsts nav saderīgs.
b) Atbalsta novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu
(123)
LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts) ir precizēts, ka “var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu (..) atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm.”
(124)
Saskaņā ar Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu atkāpe, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts), nav piemērojama atbalstam, kurš CELF samaksāts laikā no 1980. līdz 1993. gadam. Tādēļ ir jānosaka, vai tam var piemērot atkāpi, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts).
(125)
Tas pats jāizdara arī attiecībā uz atbalstu, kas samaksāts laikā no 1994. līdz 2001. gada beigām, par kuru Komisija 122. apsvērumā secināja, ka tam nav piemērojama atkāpe, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts).
(126)
Lai noteiktu, vai LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts varētu būt par pamatu saderībai, Komisijai ir jāpārbauda, vai attiecīgajam atbalstam varētu būt kopējo interešu mērķis un vai tas neiespaido tirdzniecību tiktāl, ka tas ir pretrunā kopējām interesēm.
(127)
Komisija uzskata, ka atbalsts atbilda kopējām interesēm, kā tas jau ir noteikts iepriekš. Attiecībā uz to ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā (tagad - LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā) paredzētās atkāpes ieviešana Līgumā par Eiropas Savienību apstiprināja Komisijas īstenoto politiku, pamatojoties uz bijušā 92. panta 3. punkta c) apakšpunktu, pirms Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā. Patiesībā Komisija, pamatojoties uz šo pantu, jau bija atļāvusi tādu atbalstu, kam ir kultūras mērķis. Šo praksi apstiprināja Eiropas Savienības tiesas, piemēram, iepriekš minētajā Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumā, kurā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija, pamatojoties uz EKL 92. panta 3. punkta c) apakšpunktu, varēja pieņemt labvēlīgu lēmumu par trim atbalsta shēmām, ko pārvalda CELF (atbalsts gaisa kravu pārvadājumiem, programma Page à Page un Programme Plus).
(128)
Savukārt Komisija uzskata, ka nav pierādīts, ka atbalsts bija samērīgs ar paredzētajiem mērķiem.
(129)
Lēmumā par procedūras pagarināšanu, kā arī lēmumā par rīkojumu iesniegt informāciju Komisija pieprasīja Francijas iestādēm iesniegt savas piezīmes par atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
(130)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, kas pierādītu atbalsta, kas samaksāts kopš 1980. gada, samērīgumu un kuru tā pēdējo reizi bija pieprasījusi 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu sniegt informāciju.
(131)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 13. pantu Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un šā atbalsta samērīgumu.
(132)
Mutadis mutandis te ir piemērojams iepriekš izklāstītais pamatojums par atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu.
(133)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka samaksātais atbalsts atbilstu samērīguma kritērijiem.
(134)
Secinot Komisija uzskata, ka attiecīgais pasākums nav saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
C. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 106. panta 2. punktu
(135)
Francijas iestādes vairākas reizes ir apgalvojušas, ka CELF bija uzticēts sabiedrisko pakalpojumu uzdevums un ka apstrīdētie pasākumi ir jānovērtē, ņemot vērā LESD 106. panta 2. punktu (bijušais EKL 86. panta 2. punkts).
(136)
Šajā punktā ir noteikts, ka “uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm.”
(137)
Vispirms šajā jautājumā ir jānoskaidro, vai pastāv pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. No Tiesas judikatūras izriet, ka, izņemot jomas, kurās šis jautājums jau ir noteikts Eiropas Savienības tiesību aktos, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība noteikt, ciktāl pakalpojumiem varētu būt vispārēja tautsaimnieciska nozīme. Tādēļ Komisijas uzdevums ir raudzīties, lai šo rīcības brīvību izmantotu bez acīmredzamām kļūdām attiecībā uz pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi definēšanu.
(138)
Šajā gadījumā Francijas iestādes vairākas reizes ir uzsvērušas, ka CELF bija uzticēts īpašs sabiedrisko pakalpojumu uzdevums kultūras jomā - izpildīt visus grāmatu franču valodā pasūtījumus, kurus veic ārvalstīs esošas grāmatnīcas, neatkarīgi no pasūtījuma apjoma un būtības. Komisija uzskata, ka šis uzdevums patiesībā varētu būt pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi.
(139)
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai CELF patiesi tika uzdots veikt šo pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Patiesībā atbilstoši Eiropas Savienības judikatūrai attiecīgie pakalpojumi valstij ir jāuzdod attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar vienu vai vairākiem oficiāliem dokumentiem, kuru formu var noteikt katra dalībvalsts.
(140)
Šajā gadījumā Francijas iestādes ir iesniegušas vairākas vienošanās starp CELF un Kultūras ministriju, kas, viņuprāt, pierāda, ka CELF bija uzdota attiecīgo pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi pārvaldība. Francijas iestādes norāda, ka Literatūras un lasīšanas direkcija līdz 2001. gadam katru gadu slēdza vienošanos ar CELF.
(141)
Tomēr, neraugoties uz Komisijas pieprasījumiem, tostarp lēmumu par rīkojumu sniegt informāciju, Francijas iestādes neiesniedza vienošanās dokumentu par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu kopijas par katru konkrēto gadu.
(142)
Turklāt vienošanās dokumentos, kas ir Komisijas rīcībā, sabiedrisko pakalpojumu pienākuma precīzā būtība nav definēta (t. i., vienošanās dokumentā nav norādīta summa, no kuras sākot pasūtījumi ir uzskatāmi par “nelieliem pasūtījumiem”). Tas nozīmē, ka arī par tiem gadiem nav dokumenta, kas pietiekami precīzi formulētu CELF uzticēto sabiedriskā pakalpojuma pienākumu saistības.
(143)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka CELF saskaņā ar oficiālu dokumentu katru gadu būtu uzticēta aplūkoto sabiedrisko pakalpojumu pārvaldība.
(144)
Visbeidzot, kā arī bez vajadzības izdarīt secinājumus par nepieciešamības nosacījumu, tāpēc ka nosacījumi ir kumulatīvi, Komisija uzskata, ka samērīguma nosacījums nav izpildīts.
(145)
Patiesībā Komisijas rīcībā esošajos vienošanās dokumentos nav nekāda skaidrojuma par veidu, kādā tika aprēķināta atbalsta summa. Turklāt CELF noteiktajam pienākumam iesniegt subsīdijas izlietojuma aprēķinus nav pievienota precīza definīcija sabiedrisko pakalpojumu darbības aprēķināšanas un izmaksu kontroles parametriem, kas ļautu pārbaudīt, vai nav veikta pārmaksa. Turklāt, ja vienošanās dokumentos bija paredzēta subsīdijas daļas, kas nebija izlietota, pārnešana uz nākamo gadu, tajos nekādā veidā nebija precizēta mehānisma darbība, kas turklāt arī netika izmantots. Visbeidzot, vispārīgāk un kā ir norādīts samērīguma kritēriju analīzē saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, Francijas iestādes neiesniedza datus, kas pierādītu atbalsta samērīgumu, ņemot vērā Vispārējās tiesas sprieduma dažādos punktus.
(146)
Tātad Francijas iestādes nav iesniegušas Komisijai informāciju, kas ļautu pierādīt atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu un kurus tā pēdējo reizi bija pieprasījusi 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu iesniegt informāciju.
(147)
Saskaņā ar procedūras regulas 13. pantu Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un šā atbalsta samērīgumu.
(148)
To pašu iemeslu dēļ, kas minēti atbalsta samērīguma saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu analīzē, Komisija uzskata - nav pierādīts, ka samaksātais atbalsts atbilst samērīguma kritērijam.
(149)
Komisija uzskata, ka LESD 106. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti.
(150)
Tādēļ Komisija uzskata, ka atbalsta shēma ar nosaukumu “nelielo pasūtījumu programma”, kuru Francija laikā no 1980. līdz 2001. gada beigām īstenoja par labu CELF, ir atbalsts, kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
5. NOILGUMA PERIODS, ĀRKĀRTAS APSTĀKĻI, TIESISKĀ PAĻĀVĪBA, TIESISKĀS NOTEIKTĪBAS PRINCIPS, SAMĒRĪGUMA PRINCIPS
(151)
Ja valsts atbalsts ir nelikumīgs un nesaderīgs, Komisijai pēc būtības ir jānosaka attiecīgajai valstij pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no tā saņēmēja. Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. pantā ir noteikts - “kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja”.
(152)
Tomēr Komisijai ir jāņem vērā šādi fakti.
(153)
Pirmkārt, Regulas (EK) Nr. 659/1999 15. pantā ir paredzēts, ka uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods. Noilguma periods sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam, un visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma periodu.
(154)
Kā Komisija jau bija norādījusi lēmumā par procedūras pagarināšanu, nesaņemot attiecībā uz to īpašus komentārus no ieinteresētajām personām, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā ir piemērojams iepriekšējā apsvērumā minētais noteikums par noilguma periodu. Tiesa 2006. gada 5. oktobra spriedumā lietā Transalpine (21) ir uzskatījusi, ka, tā kā Regulā Nr. 659/1999 ir iekļauti procesuāli noteikumi, tie attiecas uz visām administratīvajām procedūrām valsts atbalsta jomā, kuras Komisijā bija vēl jāizskata dienā, kad Regula Nr. 659/1999 stājās spēkā, t. i., 1999. gada 16. aprīlī. Šajā gadījumā formālā izmeklēšanas procedūra uzsākta 1996. gada 30. jūnijā.
(155)
Tā kā šajā gadījumā atbalsts maksāts katru gadu kopš 1980. gada un Komisija Francijas iestādēm informāciju pieprasījusi 1992. gada aprīlī, šķiet, ka atbalstu, kas CELF samaksāts 1980. un 1981. gadā, vairs nevar atgūt, ņemot vērā noilguma periodu.
(156)
Otrkārt, Komisija nepieprasa atbalsta atgūšanu, ja, to darot, tā nonāktu pretrunā ar vispārējo Eiropas Savienības tiesību principu. Patiesībā saskaņā ar Eiropas Savienības judikatūru Komisijai ir jāņem vērā ārkārtas apstākļi, kas attaisno to, ka tā atsakās pieprasīt nelikumīgi piešķirtā atbalsta atgūšanu, jo šāda atgūšana ir pretrunā vispārējo Eiropas Savienības tiesību principam.
(157)
Tādēļ savā lēmumā par procedūras pagarināšanu Komisija aicināja Francijas iestādes, atbalsta saņēmēju un pārējās ieinteresētās personas iesniegt piezīmes par tiesiskās paļāvības principa, tiesiskās noteiktības principa vai jebkura cita principa, kura dēļ Komisija varētu atteikties no prasības atgūt atbalstu, piemērošanu.
(158)
Komisija norāda, ka Francijas iestādes savās piezīmēs ir paudušas viedokli, ka pastāvēja ārkārtas apstākļi, kas ļauj ierobežot pienākumu atmaksāt atbalstu. Savukārt SIDE uzskatīja, ka šādi ārkārtas apstākļi nepastāvēja.
(159)
Attiecībā uz to Komisija atgādina, ka prejudiciālo jautājumu ietvaros, kas uzdoti Tiesai iepriekš minētajā CELF lietā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautāja, vai tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu, ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi var būt ārkārtas apstāklis, kurš pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu.
(160)
Iepriekš minētajā 2010. gada 11. marta spriedumā Tiesa vispirms atsaucās uz savu 2008. gada 12. februāra spriedumu, kurā tā 65. un turpmākajos punktos norādīja, ka pēc Komisijas lēmuma atcelšanas nelikumīga atbalsta saņēmējam ir iespēja atsaukties uz ārkārtas apstākļiem, kas varēja leģitīmi pamatot viņa paļāvību par minētā atbalsta likumību, un ka līdz ar to nevar viņam liegt iebilst pret tā atgūšanu (22).
(161)
Tomēr Tiesa arī norādīja, ka pozitīvs Komisijas lēmums būtībā nevar radīt atbalsta saņēmēja tiesisko paļāvību, ja, pirmkārt, šis lēmums ir ticis apstrīdēts prasību celšanai paredzētajos termiņos un vēlāk atcelts Eiropas Savienības Tiesā un ja, otrkārt, nav beidzies termiņš prasības celšanai vai prasības celšanas gadījumā Eiropas Savienības Tiesa par to nav pieņēmusi galīgu lēmumu (23).
(162)
Šajā gadījumā Tiesa 2010. gada 11. marta spriedumā norādīja, ka Komisijas trešā pozitīvā lēmuma atcelšana ar iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu pati par sevi nevar radīt tiesisku paļāvību un būt par ārkārtas apstākli (24).
(163)
Tiesa piebilda, ka neparastā triju atcelšanu virkne a priori raksturo lietas sarežģītību, kas nebūt nerada tiesisku paļāvību, šķiet, drīzāk tā varētu saņēmējam radīt šaubas par apstrīdētā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Tā atzīst, ka triju prasību virkne, kam seko trīs tiesību aktu atcelšana, ir ļoti rets gadījums, tomēr uzskata, ka šādi apstākļi iekļaujas normālā tiesu sistēmas darbībā, kas tiesību subjektiem, kuri uzskata, ka cieš no nelikumīga atbalsta sekām, piedāvā iespēju prasīt secīgo lēmumu, kas, pēc to domām, ir šīs situācijas pamatā, atcelšanu.
(164)
Turklāt Tiesa uzskatīja, ka ārkārtas apstākļa esību saskaņā ar tiesiskās noteiktības principu nevar pieņemt (25). Kamēr Komisija nav pieņēmusi apstiprinošu lēmumu un termiņš prasības celšanai par šādu lēmumu nav beidzies, saņēmējam nav pārliecības par atbalsta likumību, tāpēc saņēmējs nevar atsaukties ne uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ne tiesiskās noteiktības principu.
(165)
Turklāt, kā Tiesa norādīja 2010. gada 11. marta spriedumā (26), ārkārtas apstākļa esību nevar pieņemt, ņemot vērā samērīguma principu. Nelikumīgā atbalsta atcelšana, to atgūstot, ir loģiskas sekas šā atbalsta atzīšanai par nelikumīgu, tādēļ šā atbalsta atgūšanu, lai atjaunotu agrāko stāvokli, principā nevar uzskatīt par nesamērīgu pasākumu saistībā ar Līguma noteikumu mērķiem valsts atbalsta jomā.
(166)
Tādēļ Tiesa secināja, ka tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu, ko Kopienu Tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kurš pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo nelikumīgo un nesaderīgo atbalstu ierobežošanu.
(167)
Ņemot vērā visu iepriekš minēto un to, ka nepastāv citi apstākļi, kas būtu uzskatāmi par ārkārtas apstākļiem, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā nepastāv ārkārtas apstākļi, kas varētu ierobežot CELF pienākumu atlīdzināt attiecīgo atbalstu (izņemot summas, kuras samaksātas 1980. un 1981. gadā, kā ir iepriekš paskaidrots).
6. ATGŪŠANA
(168)
Piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. pantu, Francijas iestādēm ir jāatgūst no CELF atbalsta summas, kas tam pārskaitītas “nelielo pasūtījumu programmas” ietvaros laikā no 1982. līdz 2001. gadam.
(169)
Saskaņā ar to, kas izriet no tabulas (27), kopējā atgūstamā atbalsta summa, kuru CELF saņēma laikā no 1982. līdz 2001. gadam, ir 4 631 401 euro, kam pieskaitāmi procenti.
(170)
Piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 2. punktu, atbalsts, kas ir jāatgūst, ietver procentus, kuri aprēķināti no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
(171)
Tomēr no Tiesas 2000. gada 12. oktobra sprieduma lietā Magefesa (28) izriet, ka, ja uzņēmums ir bankrotējis un ja tas ir paredzēts valsts tiesību aktos, par nelikumīgo atbalstu, kurš saņemts pirms paziņošanas par uzņēmuma bankrotu, nav jāmaksā procenti, kas uzkrājušies pēc paziņošanas.
(172)
Attiecībā uz to ir jāatzīmē, ka savā 2010. gada 27. janvāra sūtījumā Francijas iestādes informēja Komisiju par situāciju, kādā tolaik bija CELF.
(173)
Ņemot vērā CELF finanšu situāciju, 2009. gada 25. februārīCELF piemērota aizsardzības procedūra. Tika iecelts maksātnespējas procesa administrators.
(174)
Tiesvedības par valsts atbalstu ietvaros Francija ir paziņojusi par šādiem prasījumiem: 11 885 785,02 euro (procentu maksājums saskaņā ar iepriekš minēto Valsts padomes 2008. gada 19. decembra lēmumu) un 4 814 339,9 euro (atmaksājamā atbalsta, kas saņemts laikā no 1980. līdz 2001. gadam, pamatsumma).
(175)
Francijas iestādes norādīja, ka no prasījumu stāvokļa izriet, ka no kopējiem pasīviem 21 254 232,29 euro apmērā apstrīdētie prasījumi palielinās līdz 17 045 039,50 euro.
(176)
Konstatējot, ka atgūšanās ir acīmredzami neiespējama, maksātnespējas administrators pieprasīja pāreju no aizsardzības pie likvidācijas procesa, it īpaši pamatojoties uz valsts paziņotajiem prasījumiem.
(177)
2009. gada 9. septembra spriedumā, konstatējot tādu saistību esību, kas izslēdz turpināšanas plāna iespējamību, Parīzes Tirdzniecības tiesa pieņēma lēmumu par CELF likvidāciju un iecēla likvidatoru. Tiesa noteica divu gadu termiņu, pēc kura ir jāpārbauda likvidācijas beigšana. Francijas iestādes norādīja, ka esošā un/vai iespējamā tiesvedība tomēr varētu attaisnot likvidācijas beigšanas datuma kavēšanos.
(178)
Francijas iestādes norādīja, ka visi CELF darbinieki ir atlaisti un ka likvidācijas vienība ir atbrīvota 2009. gada 31. decembrī. Vienīgās darbības, kas vēl notiek, ir parādu atgūšana no klientiem.
(179)
Francijas iestādes 2010. gada 9. marta elektroniskā pasta vēstulē norādīja, ka attiecībā uz CELF īstenotajā likvidācijas procedūrā bija ievēroti visi ierastie uzņēmumu likvidācijas procedūras noteikumi.
(180)
Saskaņā ar informāciju, kuru Francijas iestādes paziņoja Komisijai, CELF patlaban vairs neīsteno nekādu ekonomisko darbību.
(181)
Tādēļ, ņemot vērā to, ka attiecībā uz CELF patlaban tiek īstenota likvidācijas procedūra, Francijas iestādēm, pamatojoties uz nesaderīgā atbalsta atgūšanas pienākumu, ir jānodrošina, lai tiktu ievērota judikatūra, kas piemērojama saņēmējuzņēmuma likvidēšanas gadījumā (29). Tas nozīmē, ka CELF aktīvi ir jāpārdod par tirgus cenu, valstij likvidējamā uzņēmuma pasīvos jāieraksta savi prasījumi, kas saistīti ar nelikumīgā un nesaderīgā atbalsta atgūšanu, un pilnībā jānostiprina savas kreditora tiesības visos procedūras posmos līdz likvidācijas beigām.
(182)
Attiecībā uz procentu aprēķinu jāatzīmē, ka Francijas tiesību aktos Tirdzniecības kodeksa L 622-28. pantā ir paredzēts, ka “lēmums par [aizsardzības procedūras] uzsākšanu pārtrauc visu likumīgo un līgumos nenoteikto procentu, kā arī kavējuma procentu un pieaugumu aprēķinu”.
(183)
Tādēļ šajā lietā summām, kas samaksātas CELF, aprēķina procentus, sākot no dienas, kad tās nodotas tā rīcībā, līdz 2009. gada 25. februārim, dienai, kad Parīzes Tirdzniecības tiesa uzsāka aizsardzības procedūru, kas vēlāk saskaņā ar 2009. gada 9. septembra lēmumu pārveidota par likvidāciju.
7. SECINĀJUMS
(184)
Komisija konstatē, ka Francija ir nelikumīgi īstenojusi atbalstu par labu CELF, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.
(185)
Šis atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un Francijas iestādēm tas ir jāatgūst, izņemot summas, kuras samaksātas 1980. un 1981. gadā un kurām ir iestājies noilguma periods.
(186)
Francijas iestādēm ir jāatgūst no CELF4 631 401 euro, kam jāpieskaita procenti par katru atbalstu, kurš samaksāts ik gadu kopš 1982. gada. Atgūstamajām summām aprēķina procentus kopš dienas, kad tās nodotas saņēmēja rīcībā, līdz 2009. gada 25. februārim, dienai, kad Parīzes Tirdzniecības tiesa uzsāka aizsardzības procedūru,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Valsts atbalsts, kuru Francija piešķīra Coopérative d’exportation du livre français (CELF), pārkāpjot Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta 3. punktu, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
2. pants
1. Francijai ir pienākums atgūt naudas summu 4 631 401 euro apmērā, kas atbilst summām, kuras CELF saņēma laikā no 1982. līdz 2001. gadam saskaņā ar atbalstu, kas minēts 1. pantā.
2. Atgūstamajām summām ir jāaprēķina procenti, sākot no datuma, kad tās nodotas saņēmēja rīcībā, un līdz 2009. gada 25. februārim, kad pieņemts Parīzes Tirdzniecības tiesas lēmums par aizsardzības procedūras uzsākšanu.
3. Procentus aprēķina no pamatsummas, kā ir noteikts Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļā.
3. pants
1. 2. pantā paredzētā atbalsta atgūšana jāsāk nekavējoties un efektīvi.
2. Francijai ir jānodrošina, lai šis lēmums tiktu izpildīts četru mēnešu laikā kopš tā paziņošanas.
4. pants
1. Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas Francijai ir jāiesniedz šāda informācija:
a)
kopējā summa (pamatsumma un procenti), kas jāatgūst no saņēmēja;
b)
detalizēts to pasākumu apraksts, kas jau ir īstenoti un vēl ir paredzēti šā lēmuma izpildei;
c)
dokumenti, kas pierāda, ka saņēmējam ir pieprasīta atbalsta atmaksa.
2. Francijai nepārtraukti jāinformē Komisija par to valsts īstenoto pasākumu norisi, kuri paredzēti šā lēmuma izpildei, līdz pilnīgai atbalsta, kas minēts 2. pantā, atgūšanai. Tai nekavējoties pēc Komisijas vienkārša pieprasījuma jānodod visa informācija par jau īstenotajiem pasākumiem un tiem, kas vēl paredzēti šā lēmuma izpildei. Tai ir jāsniedz arī detalizēta informācija par atbalsta summu un procentiem, kas jau atgūti no saņēmēja.
5. pants
Šis lēmums adresēts Francijai.
Briselē, 2010. gada 14. decembrī