РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 8 март 2011 година
относно мярка за държавна помощ C 24/09 (ex N 446/08) - Държавна помощ за енергоемките предприятия съгласно Закона за екологичната електроенергия в Австрия
(нотифицирано под номер C(2011) 1363)
(само текстът на немски език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2011/528/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него,
като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,
като прикани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочените по-горе разпоредби (1) и като взе предвид техните мнения,
като има предвид, че:
1. ПРОЦЕДУРА
(1)
На 27 юни 2008 г. Австрия изпрати предварително уведомление за изменения, които възнамерява да въведе в Закона за екологичната електроенергия (наричан по-долу „законът“), които Комисията счете за съвместими с вътрешния пазар през 2006 г. в тогавашното му състояние (2). На 4 септември 2008 г. Австрия изпрати уведомление за нова версия на Закона за екологичната електроенергия.
(2)
С писмо от 28 октомври 2008 г. Комисията поиска допълнителна информация. След като беше изпратено напомняне, Австрия представи допълнителна информация с писмо от 22 декември 2008 г. След среща с представители на Австрия на 11 февруари 2009 г. Комисията поиска още информация с писмо от 19 февруари 2009 г. Австрия представи информацията с писмо от 17 март 2009 г. С писмо от 8 май 2009 г. Комисията поиска допълнителна информация, която Австрия предостави с писма от 9 и 19 юни 2009 г.
(3)
На 9 юли 2008 г. Комисията получи жалба от Австрийската работническа камара (Bundesarbeitskammer) относно мярка в закона в полза на енергоемките предприятия.
(4)
На 22 юли 2009 г. Комисията прие смесено решение: тя одобри мерките в полза на производителите на екологична електроенергия, която ги счете за съвместими с Насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда (наричани по-долу „Насоките за околната среда“/„Насоките“) (3), но взе решение да открие официална процедура по разследване по отношение на механизма за освобождаване на енергоемки предприятия (4).
(5)
С писмо от 23 юли 2009 г. Комисията уведоми Австрия за това решение и поиска от нея да предостави цялата информация, необходима за оценката на мярката.
(6)
Комисията публикува решението си в Официален вестник на Европейския съюз (5) и прикани заинтересованите страни да представят мненията си.
(7)
С писмо от 19 август 2009 г. Австрия поиска удължаване на крайния срок за отговор, което Комисията одобри с писмо от 9 септември 2009 г. Накрая Австрия представи мнението си на 8 октомври 2009 г.
(8)
Междувременно с писмо от 7 октомври 2009 г. Австрийската работническа камара представи забележки по отношение на мярката в полза на енергоемките предприятия. Комисията поиска от Австрия да коментира тези забележки. Австрия представи своето мнение на 23 декември 2009 г. и предостави допълнителна информация на 23 април 2010 г.
(9)
С писма от 21 юни 2010 г. и 19 юли 2010 г. Комисията поиска от Австрия допълнителна информация, която беше предоставена на 13 септември 2010 г. По искане на Австрия на 9 юли 2010 г. се проведе среща между Комисията и представители на Австрия.
(10)
В писмо от 24 ноември 2010 г. Австрия изтъкна значението на Закона за екологичната електроенергия за страната и поиска до началото на декември 2010 г. да бъде взето решение по случая. Комисията отговори на това писмо на 7 декември 2010 г. Друга среща с представителите на Австрия се проведе на 9 декември 2010 г.
(11)
С писмо от 30 декември 2010 г. Австрия припомни аргументите, които беше представила в защита на мярката в хода на производството, и поиска от Комисията да одобри механизма за освобождаване на енергоемките предприятия. Комисията отговори на това писмо на 25 януари 2011 г.
2. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА МЯРКАТА
(12)
В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията одобри изменения закон, с изключение единствено на член 22в, в който се установява механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия. Поради това описанието по-долу ще се ограничи до посочения механизъм.
2.1. Механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия
(13)
В член 3 от закона се посочва, че Австрия възнамерява да предостави концесия на едно или повече предприятия, които да изпълняват функциите на център за сетълмент на екологична електроенергия (Ökostromabwicklungstelle или „център за сетълмент“). По-специално концесионерите ще купуват екологична електроенергия от производители на фиксирана цена и ще я продават на електроразпределителни предприятия на фиксирана цена. Електроразпределителните предприятия са длъжни да купуват процент от общите си доставки от център за сетълмент: изискваният процент съответства на средния дял на екологичната електроенергия в общия електроенергиен микс в Австрия.
(14)
Понастоящем Австрия е предоставила единствена концесия за цялата страна на един център за сетълмент, Abwicklungsstelle für Ökostrom AG („OeMAG“). OeMAG е обикновено акционерно дружество, чиято дейност се урежда от частното, а не от публичното право, а одитът му се извършва от експерт-счетоводител. Контролът върху него се осъществява от австрийското федерално министерство на икономиката и труда и от E-Control GmbH, австрийския енергиен регулатор. Основните елементи на изпълнението на мярката в полза на енергоемките предприятия (като например условията за разпределяне на електроенергия за търговците на електроенергия, цената, която търговците заплащат, финансовото участие от страна на крайните потребители) са предварително определени от органите чрез закон или наредба. Всички спорове между участващите предприятия се решават в обикновени съдилища, а не чрез административни процедури.
(15)
OeMAG е акционерно дружество, собственост на оператори на електропреносни системи, банки и промишлени предприятия: Verbund-APG притежава дял от 24,4 %, а останалият дял е собственост на VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG, Investkredit Bank AG и Smart Technologies, като всяко от дружествата притежава по 12,6 %. Verbund-APG е дъщерно дружество на Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft) и е изцяло негова собственост; 51 % от Verbund AG са собственост на Република Австрия. VKW Netz AG е собственост на Illwerke AG, като 95,5 % от неговите акции са собственост на провинция Форарлберг. TIWAG-Netz AG е собственост на TIWAG AG, което от своя страна е притежавано изцяло от провинция Тирол. CISMO GmbH е собственост на Oesterreichische Kontrollbank AG и на оператори на електропреносни системи и предприятия, които доставят електроенергия и газ. Oesterreichische Kontrollbank AG е собственост на австрийски банки. Голяма част от Investkredit Bank AG е собственост на Volksbanken. Smart Technologies е собственост на Siemens. Така публични акционери притежават 49,6 % от акциите на OeMAG, а частни акционери - 50,4 %. Комисията не разполага с данни, въз основа на които да се допусне, че публичните акционери могат да упражняват контрол или поне съвместен контрол над OeMAG.
(16)
С член 22в, параграф 1 от закона се установява механизъм, който предоставя на енергоемките предприятия право да поискат от своя доставчик на електроенергия да не ги снабдява с екологична електроенергия. За да отговарят на изискванията, енергоемките предприятия трябва да докажат, че изпълняват следните две условия:
а)
те трябва да отговарят на условията за възстановяване на суми съгласно Закона за намаление на енергийния данък ((Energieabgabevergütungsgesetz); и
б)
потребяваната от тях екологична електроенергия трябва да бъде най-малко 0,5 % от тяхната нетна производствена стойност.
Освобождаването се предоставя посредством заявление до енергийния регулатор, E-Control.
(17)
Ако освобождаването бъде предоставено, на електроразпределителните предприятия по законен ред се забранява да начисляват допълнителните разходи за екологична електроенергия на тези големи потребители на електроенергия.
(18)
В член 22в, параграф 5 от Закона се посочва, че договорите между електроразпределителните предприятия и големите потребители на електроенергия трябва да съдържат условието разпределителните предприятия да не доставят екологична електроенергия на клиента и да не му прехвърлят допълнителните разходи за екологична електроенергия. Всички договорни разпоредби за противното са недействителни (6).
(19)
Ако едно енергоемко предприятие е освободено от задължението за закупуване, то трябва да извърши компенсаторно плащане на OeMAG в размер на 0,5 % от своята нетна производствена стойност за предходната календарна година (член 22в, параграф 2 от закона).
2.2. Резюме на решението за откриване на процедурата
(20)
В уведомлението Австрия представи твърдението, че механизмът за освобождаване следва да бъде оценен независимо от общата схема за помощ за производителите на екологична електроенергия, тъй като той засяга само „частните стопански отношения“ между енергоемките предприятия и електроразпределителните предприятия. Според Австрия освобождаването не представлява държавна помощ, но дори и да е държавна помощ, то тя със сигурност е съвместима с вътрешния пазар по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда.
(21)
По въпроса за наличието на държавна помощ в решението си за откриване на процедурата Комисията установи, че освобождаването от механизма за финансиране не може да се оценява отделно от самия механизъм за финансиране. Комисията изрази становище, че изключението или освобождаването е винаги неразделно свързано със съответното правило, следователно освобождаването е неразделна част от общата схема и поради това следва да бъде оценено съгласно законодателството за държавната помощ. Освен това законодателството позволява на електроразпределителните предприятия с голям дял на клиентите, за които е приложено освобождаване, да заявят освобождаване от преференциалната тарифа за изкупуване; така схемата също може да причини преки загуби за OeMAG, с което се затвърждава заключението, че е налице държавна помощ (7).
(22)
Комисията изрази съмнения по отношение на съвместимостта на механизма за освобождаване с правилата за държавна помощ. По тези причини Комисията реши да открие официална процедура за разследване на механизма.
(23)
В периода на изчакване на окончателното решение на Комисията Австрия предостави средствата, предвидени в механизма за освобождаване (8) въз основа на разпоредбата от временната рамка, позволяваща през периода от 1 януари 2008 г. до 31 декември 2010 г. да се предостави помощ в размер до 500 000 EUR (9). Комисията одобри това действие като част от държавна помощ № N 47a/09 „Съвместима помощ в ограничен размер съгласно временната рамка“ („Österreichregelung Kleinbeihilfen“) (10). Схемата може да се прилага по отношение на предприятия, които не са били в затруднено положение към 1 юли 2008 г., във всички отрасли на икономиката, с изключение на рибарството и първичното производство на селскостопански продукти. От мярката са се възползвали над 2 000 предприятия.
3. ЗАБЕЛЕЖКИ, ПРЕДСТАВЕНИ ОТ АВСТРИЯ
(24)
Както на етапите на предварителното уведомяване и на уведомяването Австрия продължава да поддържа становището, че мярката в полза на енергоемките предприятия не представлява държавна помощ, тъй като тя не е свързана с използването на държавни ресурси и не е избирателна.
(25)
Но дори ако механизмът за освобождаване представлява държавна помощ, Австрия счита, че тя със сигурност може да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда, с член 25 от Регламент (ЕО) № 800/2008 на Комисията от 6 август 2008 г. относно деклариране на някои категории помощи за съвместими с общия пазар в приложение на членове 87 и 88 от Договора (Общ регламент за групово освобождаване) (11) и с член 17 от Директива 2003/96/ЕО на Съвета от 27 октомври 2003 г. относно преструктурирането на правната рамка на Общността за данъчно облагане на енергийните продукти и електроенергията (12) (наричана по-долу „директивата за енергийното данъчно облагане“).
3.1. Държавни ресурси и отговорност на държавата
(26)
По отношение на държавните ресурси Австрия поддържа становището, че законът е аналогичен на германския Закон за енергията от възобновяеми източници (Erneuerbare-Energien-Gesetz), който според Австрия не е свързан с използването на държавни ресурси. Във връзка с това Австрия се позовава на решението на Съда по дело PreussenElektra (13).
(27)
Според Австрия механизмите за освобождаване, установени с австрийския Закон за екологичната електроенергия и германския Закон за енергията от възобновяеми източници, имат следните общи характеристики:
а)
и в двете системи допълнителният разход, произтичащ от гарантираната преференциална тарифа за изкупуване, се поема от електроразпределителните предприятия, които трябва за закупуват известно количество електроенергия от възобновяеми източници на фиксирана цена;
б)
и при двете системи електроразпределителните предприятия имат правото да не купуват електроенергия от възобновяеми източници за своите клиенти, които са освободени от задължението да купуват електроенергия от възобновяеми източници;
в)
и при двете системи задължението за закупуване на електроенергия от възобновяеми източници от производители е наложено на участници на пазара, които не извършват обществени услуги; тези участници на пазара имат законното право да прехвърлят допълнителните разходи на електроразпределителните предприятия, като задълженията за закупуване и цените се определят със закон;
г)
и при двете системи регулаторът потвърждава, че няма свръхкомпенсация на дадено предприятие, което има задължение за закупуване на електроенергия от възобновяеми източници от производители.
(28)
В параграфи 42-48 от решението за откриване на процедурата Комисията обяснява подробно защо и в какви аспекти оценяваната мярка е съпоставима с разгледаната от Съда мярка в дело Essent (14). Австрия оспорва тези констатации по следните причини:
а)
OeMAG не е организация, определена от държавата с цел да събира такса. Според Австрия операторите на мрежи в Германия изпълняват съвсем същата роля, каквато изпълнява OeMAG в Австрия;
б)
OeMAG е частно предприятие, а не организация, чиято дейност се урежда от публичното право като корпорациите, които бяха обсъдени в решенията по делата Air France (15) и Salvat Père (16). Държавата няма право да назначава членове на управителния или надзорния съвет, нито притежава правомощия за надзор или вето над решенията на OeMAG. Държавата няма правомощия да изземва функции на OeMAG;
в)
всички спорове, засягащи OeMAG, се разглеждат в обикновени съдилища;
г)
единственият публичен контрол, на който подлежи OeMAG, е последващ одит от страна на Австрийската сметна палата;
д)
държавният бюджет не покрива никакви загуби, понесени от OeMAG. Ролята на публичните органи е ограничена до определяне на цените за закупуването и продажбата на електроенергия от възобновяеми източници. Следователно за държавния бюджет не съществува тежест, подобна на представената в дела Sloman Neptun (17) и Pearle (18);
е)
E-Control не разполага с правомощия за предоставяне на освобождаване съгласно член 22в от закона;
ж)
общият размер на средствата, които електроразпределителните предприятия заплащат на OeMAG, не се засяга от механизма за освобождаване. Той променя единствено разпределението на общата сума между различните категории крайни потребители на електроенергия.
3.2. Избирателност
(29)
Австрия твърди, че освобождаването на енергоемките предприятия не представлява държавна помощ, тъй като то не става избирателно.
(30)
Енергоемките предприятия са освободени само частично от финансиране на помощта, предоставяна на производителите на екологична електроенергия. Те трябва да извършват компенсиращо плащане на 0,5 % от своята нетна производствена стойност директно на OeMAG и по този начин продължават да участват във финансирането на помощта за производителите на екологична електроенергия.
(31)
Цитирайки решението по дело Adria-Wien Pipeline (19), Австрия твърди, че de jure мярката не се ограничава до определени отрасли на икономиката, нито е избирателна de facto. Но дори ако съществува prima facie избирателност, във всеки случай тя е обоснована от гледна точка на логиката на системата.
(32)
Избирателност de jure: Законът за екологичната електроенергия не ограничава мярката до определени отрасли на икономиката или предприятия с определен размер, нито съдържа други избирателни критерии. В подкрепа на аргумента си Австрия твърди, че нищо в съдебната практика не показва, че условията на проверката за избирателност на държавната помощ са изпълнени само защото е определен праг на нетната производствена стойност. Освен това Австрия посочва, че мярката не се ограничава до отделни отрасли на икономиката или предприятия с определен размер, нито подлежи на други избирателни критерии: съгласно действащите временни условия мярката засяга 19 различни отрасъла и приблизително 2 300 предприятия. Следователно de jure мярката не е избирателна.
(33)
Избирателност de facto: според Австрия големият брой засегнати от механизма за освобождаване отрасли и предприятия, както и фактът, че мярката не се ограничава до определени отрасли или предприятия с определен размер, или не е подчинена на други избирателни критерии, показват, че de facto мярката представлява обща мярка. Австрия твърди, че това становище се подкрепя и от решението по дело Adria-Wien Pipeline. В дело Adria-Wien Pipeline Съдът трябваше да разгледа частично възстановяване на енергиен данък, предоставено на предприятия, ако данъкът надвишава 0,35 % от тяхната нетна производствена стойност. Според Съда „Националните мерки, които предвиждат намаления на енергийни данъци върху природния газ и електроенергията, не представляват държавна помощ по смисъла на член 92 от Договора за ЕО [сега член 107 от ДФЕС] … когато те се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (20).
(34)
Обосновка въз основа на логиката на системата: по отношение на структурата на механизма за рефинансиране и освобождаване Австрия поддържа становището, че естеството на диференциацията на таксите е аналогично на това, което съществува при други системи за финансиране чрез данъци и такси. Диференциацията е съобразена с капацитета на предприятията да поемат допълнителни такси, тя отговаря на логиката на системата и следователно не представлява държавна помощ. Австрия счита, че тази позиция е възприета от Комисията при две предходни решения за държавна помощ (21).
(35)
Освен това Австрия посочва, че механизмът за освобождаване не оказва неблагоприятно въздействие върху ползите за околната среда, предвидени от закона, тъй като размерът на наличната помощ за подпомагане на производството на екологична електроенергия не е намален. Намаляването на таксите за околната среда за някои предприятия е единственият начин за установяване на устойчив механизъм за финансиране на екологичната електроенергия, който е необходим за осигуряване на помощ за източниците на възобновяема енергия.
3.3. Съвместимост
(36)
По въпроса за съвместимостта Австрия твърди, че глава 4 от Насоките за околната среда може да се приложи по отношение на механизма за освобождаване по аналогия.
(37)
В глава 4 от Насоките (точки 151-159) се посочват изискванията за държавната помощ, предоставяна под формата на данъчни облекчения или освобождаване от данъци за околната среда. В нея са предвидени два вида оценки. Първо, ако помощта е под формата на данъчни облекчения или освобождаване от данък за околната среда, който е хармонизиран съгласно правото на Общността, мярката е съвместима, при условие че получателите заплащат поне минималното данъчно ниво на Общността, определено в директивата за енергийно данъчно облагане (22). Ако мярката предвижда облекчения или освобождаване от хармонизирани данъци за околната среда, които надвишават минималните данъчни нива, или облекчения или освобождаване от данъци за околната среда, които не са хармонизирани, държавите-членки трябва да представят подробна информация за необходимостта и пропорционалността на мярката.
(38)
Австрия предлага глава 4 от Насоките относно помощта под формата на данъчни облекчения или освобождавания от данъци за околната среда в случая да се прилага по аналогия. Според Австрия мярката може да бъде оценена по аналогия, по-специално с разпоредбите за хармонизираните данъци за околната среда. На това правно основание механизмът за освобождаване може да се счита за съвместим, при условие че въпросните предприятия заплащат минималното данъчно ниво, определено в директивата за енергийно данъчно облагане, т.е. 0,50 EUR за MWh, което те всъщност правят. Следователно допълнителното облекчение от системата на преференциалната тарифа под формата на частично освобождаване от участие в нейното финансиране може да се счита за съвместимо, тъй като вноската, която все пак трябва да бъде направена за финансиране на помощта за производството на екологична електроенергия, продължава да функционира като добавка към минималния данък върху електроенергията.
(39)
Австрия счита, че механизмът за освобождаване води поне непряко до по-високо равнище на защита на околната среда. Според нея механизмът за освобождаване е необходим, за да се осигури възможност за общо увеличаване на обема на плащанията за възобновяема електроенергия от страна на потребителите.
(40)
Австрия поддържа това твърдение, като сравнява формулировката от точка 152 от Насоките за околната среда и член 25 от общия регламент за групово освобождаване (23). След сравняване на формулировките от общия регламент за групово освобождаване в няколко езикови версии Австрия заключава, че член 25 от регламента има по-широко приложно поле от точка 152 от Насоките: за намаления на данъците за околната среда, посочени в точка 152 от Насоките, се изисква енергийните данъци да бъдат напълно хармонизирани, но от член 25 от регламента става ясно, че при намаления на данъците за околната среда - като например намаленията на данъка върху електроенергията съгласно директивата за енергийно данъчно облагане - се прилага освобождаване от задължението за уведомяване, ако са изпълнени условията на директивата за енергийно данъчно облагане. Всъщност механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия възпроизвежда изискванията за данъчни облекчения съгласно директивата за енергийно данъчно облагане. Следователно логиката, оценките и подходът на директивата за енергийно данъчно облагане и разпоредбите, които се позовават на нея, като например член 25 от общия регламент за групово освобождаване, са приложими по отношение на предложения механизъм за освобождаване. Както механизмът за освобождаване, така и системата за прехвърляне на разходите върху потребителите на електроенергия отговарят на условията на директивата за енергийно данъчно облагане и поради това са обосновани от гледна точка на член 25 от общия регламент за групово освобождаване или са съвместими с вътрешния пазар по аналогия с посочения член (24).
(41)
По този въпрос Австрия се позовава на „Общия документ за преразглеждането на Насоките на Общността относно държавната помощ за защита на околната среда и на директивата за енергийно данъчно облагане“ от 7 юли 2006 г. (25) В общия документ се посочва ясно, че държавите-членки се нуждаят от гъвкавост, за да бъдат в състояние да определят разумни диференцирани условия. Част от естеството и логиката на данъците и таксите за околната среда е да има освобождаване или диференцирани ставки. Поради това държавите-членки счетоха, че Насоките за околната среда и общият регламент за групово освобождаване следва да се тълкуват в широки граници.
(42)
И накрая, Австрия представя подробна аргументация, за да докаже, че подобни системи съществуват в други държави-членки, като подчертава, че Законът за екологичната енергия в голяма степен е съпоставим с германския Закон за енергията от възобновяеми източници. Тъй като енергоемките предприятия в Австрия се конкурират с предприятия от други държави-членки (например Германия) и от държави извън ЕС, механизмът за освобождаване е важен, за да се гарантира, че те не са поставени в неблагоприятно положение при международната конкуренция.
4. КОМЕНТАРИ, ПОЛУЧЕНИ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(43)
Австрийската работническа камара представи коментари по отношение на откриването на официалната процедура по разследване. Според организацията, членовете на която наброяват 3,2 милиона, системата за финансиране съгласно Закона за екологичната електроенергия представлява държавна помощ. Тя не споделя становището на Австрия, че механизмът за освобождаване на енергоемките потребители е съвместим със законодателството за държавната помощ. Механизмът създава допълнителна тежест за малките и средните предприятия (МСП) и за домакинствата, които са задължени да заплащат допълнителните разходи за екологична енергия, въпреки че не са основните потребители. Това ще доведе до нарушаване на конкуренцията в ущърб на МСП.
(44)
Австрийската работническа камара се позова на решението на Комисията от 4 юли 2006 г., в което Комисията направи заключението, че преференциалните тарифи за изкупуване представляват държавна помощ (26). Тъй като оттогава правната рамка, уреждаща преференциалните тарифи за изкупуване, не е претърпяла изменения, според Камарата системата за подкрепа, предвидена от Закона за екологичната енергия от 2008 г., продължава да включва държавна помощ. Камарата не разбира как сега Австрия може да защитава позиция, различна от тази, която е изразила при уведомяването за предходната версия на закона.
(45)
Камарата не е съгласна с Австрия, че освобождаването на големите потребители от задължението за закупуване, както се предвижда от закона, следва да се разглежда по същия начин като ограничението върху енергийните данъци. Недопустимо е, позовавайки се на предишно решение на Комисията, в което се одобрява ограничение върху енергийните данъци, сега Австрия да се стреми да получи също одобрение за механизма за освобождаване на големите потребители на електроенергия. Според Камарата аналогията не е законосъобразна.
(46)
Ограничението върху данъчното облагане на енергията е държавна помощ, предоставена чрез системата за данъчно облагане, която поне непряко е насочена към подобряване на защитата на околната среда, докато освобождаването на енергоемките предприятия от задължението за закупуване няма цел, свързана с околната среда, и не би могло да се разглежда от гледна точка на Насоките за околната среда.
(47)
Тъй като законът изрично предвижда освобождаването на големите потребители от задължението за закупуване, разпоредбата не може да се счита за облекчение или освобождаване от данъци за околната среда по смисъла на глава 4 от Насоките.
(48)
Освен това дори ако глава 4 може да се прилага по аналогия, механизмът за освобождаване няма да е съобразен с нея по изброените по-долу причини. Мярката не е ограничена за срок от 10 години. При настоящите пазарни условия ценовата еластичност е достатъчна, за да гарантира, че всяко увеличение на производствените разходи на засегнатите отрасли (като например за производство на хартия и стомана) може да бъде прехвърлено на потребителите; това означава, че механизмът за освобождаване не отговаря на условията от точка 158, буква в) от Насоките.
(49)
Освобождаването не е пропорционално, тъй като от големите потребители на електроенергия не се изисква да използват екологична електроенергия, поради което доближаването на цените на възобновяемата енергия към пазарното равнище ще се забави. Единствено МСП и домакинствата трябва да заплащат допълнителните разходи за производство на екологична електроенергия, въпреки че те потребяват съвсем малък обем електроенергия. Във връзка с това механизмът за освобождаване не отговаря и на условието от точка 159, буква а) от Насоките.
(50)
Не съществуват и споразумения като посочените в точка 159, буква в) от Насоките, с които самите големи потребители на електроенергия се ангажират да постигнат целите на закона. И накрая, механизмът за освобождаване на големите потребители не допринася за енергийната ефективност или безвредното за околната среда използване на енергията, а напротив той изключва тези потребители от всякакво участие в постигането на целите на целия ЕС по отношение на околната среда.
(51)
Следователно член 22 от Закона е оперативна мярка за помощ sui generis, която не създава ползи за околната среда и не попада в приложното поле на Насоките за околната среда. Тъй като помощта не е ограничена във времето и не е планирано нейното намаляване във времето, и тъй като нарушава конкуренцията главно в ущърб на МСП, тя не следва да бъде разрешена.
5. ОЦЕНКА
(52)
Комисията разгледа мярката, за която е изпратено уведомление, от гледна точка на член 107 и сл. от ДФЕС и член 61 и сл. от Споразумението за ЕИП (27).
(53)
На първо място Комисията отбелязва, че законът, за който е изпратено уведомление, съдържа две отделни мерки, като и двете бяха разгледани съгласно законодателството за държавната помощ в решението на Комисията за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. (28) Законът предвижда помощ под формата на преференциална тарифа за изкупуване в полза на производителите на екологична електроенергия. Той съдържа и разпоредба, по силата на която енергоемките предприятия могат - при определени условия - да бъдат частично освободени от задължението да заплащат преференциалната тарифа. В решението си от 22 юли 2009 г. Комисията прие, че преференциалните тарифи за изкупуване в полза на производителите на екологична електроенергия представляват държавна помощ, съвместима с вътрешния пазар, но изрази съмнения по отношение на това дали механизмът за освобождаване е съвместим с правилата за държавна помощ и във връзка с това откри официална процедура по разследване на този аспект от закона. С решението си от 22 юли 2009 г. Комисията одобри помощта за производителите на екологична електроенергия като съвместима държавна помощ, но не взе окончателно решение по въпроса дали освобождаването на енергоемки предприятия от задължението за закупуване представлява държавна помощ, а ако това е така, дали механизмът за освобождаване е съвместим с правилата за държавната помощ. Тези въпроси бяха разгледани при официалното разследване, в резултат на което беше взето настоящото решение. Както е обяснено по-долу обаче, констатацията в решението от 22 юли 2009 г., че средствата, платени чрез OeMAG на производителите на екологична електроенергия, са държавни ресурси, е важна за определянето на наличието на държавни ресурси в механизма, който освобождава енергоемките предприятия от участие в тези средства.
5.1. Наличие на държавна помощ
(54)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС една мярка представлява държавна помощ, в случай че: първо, предоставя предимство на получателите; второ, е финансирана от държава-членка или посредством ресурси на държава-членка; трето, поставя определени предприятия или производството на някои стоки в по-благоприятно положение; четвърто, съдържа потенциал да засегне търговията между държавите-членки и да наруши или заплашва да наруши конкуренцията на вътрешния пазар.
5.1.1. Предимство
(55)
Когато евентуалното предимство произтича от освобождаване или частично освобождаване от регулаторна такса, единственият въпрос, който трябва да се реши, е дали - при конкретна законова схема - мярката за държавна помощ е такава, че по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС да поставя в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки в сравнение с други предприятия, които се намират в правно и фактическо положение, съпоставимо от гледна точка на целта, преследвана от въпросната мярка (29).
(56)
В настоящия случай целта, преследвана от въпросната мярка, е да се увеличат приходите от потребители на електроенергия, с цел да се финансира производството на електроенергия от възобновяеми източници. Енергоемките предприятия са в същото правно и фактическо положение като всички други потребители на електроенергия, тъй като всички те потребяват и закупуват електроенергия от електроразпределителни предприятия, които от своя страна са задължени да закупуват известно количество електроенергия от възобновяеми източници на цена, фиксирана по закон („клирингова цена“ (Verrechnungspreis)). В отсъствието на механизъм за освобождаване енергоемките предприятия ще трябва да заплащат на своите електроразпределителни предприятия допълнителните разходи за екологична електроенергия според сметките си за потребена електроенергия. Това е начинът, по който електроразпределителните предприятия прехвърлят допълнителните разходи, възникващи в резултат на задължението им да закупуват екологична електроенергия от центъра за сетълмент. Другите потребители на електроенергия, които са в същото правно и фактическо положение, тъй като всички закупуват електроенергия, не се ползват от тази възможност. Следователно механизмът за освобождаване поставя в по-благоприятно положение енергоемките предприятия в сравнение с всички други потребители на електроенергия.
(57)
Въз основа на освобождаването, предоставено от E-Control, енергоемките предприятия имат правото да поискат да не им се доставя екологична електроенергия, а на електроразпределителните предприятия се забранява по закон да прехвърлят на освободените предприятия каквито и да е разходи, които възникват в резултат на задължението им да закупуват екологична електроенергия от центъра за сетълмент. Вместо това енергоемките предприятия заплащат на центъра за сетълмент равностойността на 0,5 % от своята нетна производствена стойност.
(58)
Следователно в резултат на механизма за освобождаване участието на енергоемките отрасли в приходите на центъра се ограничава до определено ниво. По този начин те по закон са частично освободени от такса, която биха заплащали при нормални пазарни условия. Следователно механизмът за освобождаване предоставя предимство на предприятията, които отговарят на условията за него.
(59)
Според Австрия облекчението може да достигне общо 44 милиона евро на година (30). Следователно мярката представлява предимство за енергоемките предприятия.
5.1.2. Държавни ресурси и отговорност на държавата
Установена съдебна практика е дадено предимство да се определя като държавна помощ съгласно член 107, параграф 1 от ДФЕС единствено ако то е предоставено пряко или непряко чрез държавни ресурси и използването на ресурсите може да се припише на държавата (31).
(60)
Във връзка с това Австрия представя аргумент с два аспекта. Първо, средствата, които се контролират от OeMAG, не представляват държавни ресурси. Второ, дори ако средствата, които се контролират от OeMAG, са държавни ресурси, намалението в приходите на OeMAG в резултат на механизма за освобождаване не води до намаление на държавни ресурси, тъй като няма участие на държавата под нивото на OeMAG (т.е. на нивото на големите потребители на електроенергия и ектроразпределителните предприятия).
(61)
Комисията отбелязва, че механизмът за освобождаване на енергоемките предприятия намалява приходите на центъра за сетълмент - OeMAG - тъй като електроразпределителните предприятия не са задължени да закупуват екологична електроенергия за енергоемките предприятия, които са получили правото на освобождаване, а преките плащания, извършвани от енергоемките предприятия към OeMAG, са по-ниски от това, което OeMAG би получило, ако енергоемките предприятия не бяха освободени.
(62)
Във връзка с това Комисията трябва да установи дали ресурсите, които въз основа на Закона за екологичната електроенергия се контролират от центъра за сетълмент, т.е от OeMAG, са държавни ресурси. Ако това е така, оценяваната мярка води до намаляване на приходите на държавата и следователно е финансирана чрез държавни ресурси.
(63)
В дело Essent (32) държавата налагана SEP - предприятие, което е собственост на няколко нидерландски дружества за производство на електроенергия - задължението за обществената услуга за събиране на приходите от допълнителна такса, наложена на ползвателите на електропреносната мрежа. Законът позволява на SEP да използва приходите от допълнителната такса единствено за посочената в закона цел, т.е. за компенсиране на трудно възстановимите разходи, които предприятията за производство на електроенергия правят във връзка с либерализацията на пазара на електроенергия.
(64)
Съдът установи, че допълнителната такса, събирана от SEP, представлява държавен ресурс, тъй като са били изпълнени следните условия:
а)
допълнителната такса е такса, наложена на частни дружества по силата на законодателен акт на публичен орган (точки 47-66 от решението);
б)
държавата е възложила на SEP задачата да извършва икономическа услуга от общ интерес, а именно задачата да събира таксата (точка 68);
в)
SEP не е имало правото да използва постъпленията от таксата за цели, различни от предвидените в закона, и то е било подложено на строг контрол при изпълнението на своята задача (точка 69).
(65)
В решението е посочено ясно, че въпросната мярка се различава от разглежданата в дело PreussenElektra, тъй като в него „предприятията не са упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, а са обвързани от задължение за изкупуване със свои собствени финансови средства“ (33). В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията отбеляза, че дружеството OeMAG е създадено и лицензирано от австрийската държава и в документите за неговото учредяване му е възложена задачата да управлява ресурсите, необходими за подпомагане на екологичната електроенергия. Комисията стигна до заключението, че фактът, че OeMAG е частно дружество, не е достатъчен, за да се докаже, че мярката не включва държавна помощ. По-специално, мярката, за която е изпратено уведомление, не е съпоставима със схемата по дело PreussenElektra. Дело PreussenElektra засяга отношенията между частни дружества без участието на посредническа организация, докато Законът за екологичната електроенергия в Австрия възлага на OeMAG задачата да събира и разпределя средствата, предназначени за производството на екологична електроенергия.
(66)
Също така Съдът разграничи делото Essent от делата Pearle и PreussenElektra: в дело Pearle средствата, събирани от професионална организация, не са използвани за политика, определена от публичните органи, а за частна рекламна кампания, докато в дело PreussenElektra частни електроразпределителни предприятия, които са задължени да закупуват електроенергия от възобновяеми източници на фиксирана цена, са използвали собствени ресурси, а не постъпления от такса, която са събирали от името на държавата (точки 72-74).
(67)
Следователно в настоящия случай Комисията трябва да оцени дали дружеството OeMAG е определено от държавата да събира и управлява такса, както е при SEP, или то използва собствени средства, както предприятията от дело PreussenElektra (34).
(68)
Наличие на такса: Комисията трябва да установи първо дали средствата, събирани от OeMAG, представляват такса. В членове 10 и 19 от Закона за екологичната електроенергия се изисква електроразпределителните предприятия да закупуват определено количество електроенергия от възобновяеми източници на цена, която е по-висока от пазарната цена, наричана „клирингова цена“ (Verrechnungspreis). В член 22б от закона се посочва, че нивото на клиринговата цена следва ежегодно да се определя със заповед на федералния министър на икономиката и труда, след което се определят актуализирани стойности. Разликата между пазарната цена на електроенергията и клиринговата цена, която се определя чрез законодателен акт на публичен орган, представлява такса върху електроенергията. В настоящия случай таксата не се заплаща на други участници на пазара, които извършват обичайна търговска дейност, както в дело PreussenElektra, поради което Съдът стигна до заключението, че няма участие на държавни ресурси. В случая плащанията се извършват на организация, която има специалната задача да събира и разпределя тези средства единствено за цели от обществен интерес.
(69)
Определяне на частна организация, която да събира и управлява таксата: в закона се предвижда таксата да се събира не от държавата, а от юридическо лице, на което е предоставена концесия да действа като център за сетълмент. Концесия за функциониране като център за сетълмент за цяла Австрия понастоящем притежава OeMAG. Чрез концесията OeMAG поема задължението за обществена услуга за събиране на такса под формата на клирингова цена от всички електроразпределителни предприятия.
(70)
Електроразпределителните предприятия по принцип имат правото да прехвърлят тази такса върху потребителите на електроенергия и от икономическа гледна точка може да се приеме, че обикновено те ще постъпят така. Законът обаче им забранява да прехвърлят таксата върху енергоемките предприятия, които съгласно член 22в от Закона са освободени от задължението да закупуват електроенергия от възобновяеми източници.
(71)
Комисията заключава, че държавата е възложила на OeMAG изпълнението на икономическа услуга от обществен интерес, а именно събиране и управление на таксата.
(72)
Контрол над средствата и използване за цел, определена по закон: в член 23 от закона от OeMAG се изисква да съхранява приходите от клиринговата цена в определена за целта банкова сметка. Средствата, събрани в тази банкова сметка, могат да бъдат използвани единствено с цел закупуване на електроенергия от възобновяеми източници. OeMAG трябва да предоставя достъп по всяко време до всички документи, свързани със сметката, на федералното министерство на икономиката и труда или на Сметната палата на Австрия. Независимо от структурата на собствеността на OeMAG, с член 15 от закона се изисква също Сметната палата да извършва ex post одити на OeMAG.
(73)
Комисията заключава, че OeMAG трябва да използва средствата за цел, определена по закон, а държавата да упражнява строг контрол върху тяхното използване.
(74)
В съответствие с делата Essent и Steinike Комисията заключава, че средствата, които се събират и управляват от OeMAG, представляват държавни ресурси.
(75)
Австрия представи редица аргументи в подкрепа на становището си, че положението на OeMAG е съпоставимо с това от дело PreussenElektra, а не с това от дело Essent. В следващите съображения ще бъде доказано, че след внимателен преглед тези аргументи се оказват неиздържани.
(76)
На първо място Комисията отбелязва, че Австрия сравнява Закона за екологичната електроенергия с германския Закон за енергията от възобновяеми източници в предишния и в настоящия му вид, като цитира решението на Съда по дело PreussenElektra (35). Но това сравнение няма връзка с разглеждания тук въпрос. В настоящото решение Комисията разглежда само предложената мярка и няма за цел да оцени германското или което и да е друго подобно законодателство: всяко дело трябва да се разглежда според собствените му особености. Все пак предвид на представените аргументи следва да се отбележи, че австрийското законодателство значително се различава от германския закон, който беше разгледан в дело PreussenElektra. В дело PreussenElektra Съдът приема, че само предимствата, предоставени пряко от държавата или от частна организация, определена или създадена от държавата, могат да включват използването на държавни ресурси. Също така Съдът констатира, че задължението за закупуване, наложено на частни електроразпределителни предприятия, не включва пряко или непряко прехвърляне на държавни ресурси. Следователно настоящата схема, за която е изпратено уведомление, не е идентична със схемата, разгледана в дело PreussenElektra. Както отбеляза в решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г., Комисията поддържа позицията, че австрийската схема включва използването на ресурси, които могат да бъдат приписани на държавата. Австрийската схема се различава от германската, по-специално по това, че предвижда посредническа организация като OeMAG, която да бъде определена от държавата, а държавата да наблюдава и проверява събирането и разпределението на средствата, управлявани от тази организация. Също така Комисията установява, че австрийската схема може да позволи преки плащания от държавата на OeMAG.
(77)
По отношение на действащия в Германия Закон за енергията от възобновяеми източници следва да се отбележи, че посочената мярка не е предмет на настоящото решение; Комисията все още не я е оценила и следователно не може да разгледа задълбочено предполагаемата аналогия между австрийския Закон за екологичната електроенергия и германския Закон за енергията от възобновяеми източници.
(78)
Освен това Австрия твърди, че OeMAG е частно предприятия, а не организация, чиято дейност се урежда съгласно публичното право както корпорациите, които бяха обсъдени в решението по дела Air France и Salvat Père. Австрийските органи могат да упражняват контрол над OeMAG единствено чрез ex post проверка на неговите сметки и чрез оттегляне на концесията си.
(79)
Във връзка с това Комисията отбелязва, че от решението по дело Essent става ясно, че когато държавата определя организация, която да събира и управлява приходите от дадена такса, не е необходимо да се прави разграничение дали организацията е публична или частна. В констатациите си Съдът по никакъв начин не отбеляза дали SEP е публична или частна собственост; следователно този факт не е имал значение за неговото решение. Това съответства на точка 106 от заключенията на генералния адвокат Mengozzi по дело Essent, както и на решението на Съда по дело Steinike (36).
(80)
Следователно фактът, че OeMAG е частно дружество, не изключва наличието на държавни ресурси. Определящият въпрос е дали то е било посочено от държавата да събира такса и да я управлява.
(81)
Австрия твърди още, че държавният бюджет не покрива загуби, които OeMAG може да реализира, и че ролята на публичните органи е ограничена до определяне на цените за изкупуване и продажба на електроенергия от възобновяеми източници; следователно за държавния бюджет не съществува тежест като доказаната в дело Sloman Neptun и дело Pearle.
(82)
Комисията отбелязва, че в дело Essent е доказано, че средствата, с които разполага частно дружество, което е било посочено от държавата да събира и управлява такса, представляват държавен ресурс. Съответно едно намаление на нивото на таксата, заплащана от определени предприятия, които са задължени да я заплащат, представлява тежест за държавата.
(83)
По отношение на аргумента на Австрия, че E-Control не разполага с правомощия да освобождава енергоемките предприятия от задължението за закупуване, Комисията посочва, че - както генералният адвокат Mengozzi обяснява в точка 109 от становището си по дело Essent - фактът, че организацията, определена да събира и управлява таксата, не разполага с правомощия, няма отношение към въпроса дали тези средства представляват държавни ресурси.
(84)
Последният аргумент на Австрия е, че общият размер на средствата, които електроразпределителните предприятия заплащат на OeMAG, не се повлиява от механизма за освобождаване, който променя единствено разпределението на общата сума между различните категории крайни потребители на електроенергия; Комисията отбелязва, че фактът, че загубата на приходи за държавата може да се компенсира с увеличаване на държавните приходи от други източници, няма отношение към въпроса дали се използват държавни ресурси. Определящо е това, че дадено предприятие се ползва с предимство и че това предимство намалява приходите от такова предприятие за държавата. Очевидно е, че в крайна сметка държавата ще трябва да намери други източници на приходи, за да компенсира недостига.
(85)
Комисията стига до заключението, че фактите от дадения случай съответстват на фактите, разгледани в делата Essent и Steinike: всички изисквания за наличие на държавни ресурси, установени в Essent и Steinike, са удовлетворени. Следователно оценяваната мярка е финансирана чрез държавни ресурси.
(86)
Използването на средствата, които се контролират от OeMAG, е регламентирано по закон, а именно със Закона за екологичната електроенергия. Следователно за използването на средствата отговаря държавата.
(87)
Следователно механизмът за освобождаване води до загуба на държавни ресурси и за него отговаря държавата.
5.1.3. Избирателност на мярката
(88)
Комисията посочва, че дори ако на теория изглежда, че мярката е неутрална по отношение на предприятията и на икономическите отрасли, тя все пак може да бъде избирателна на практика.
(89)
Австрия привежда доводи, че механизмът за освобождаване не представлява държавна помощ, тъй като той не е избирателен, а е обща мярка, достъпна за всички предприятия и отрасли. Първо, Австрия твърди, че прагът от 0,5 % в схемата, за която е изпратено уведомление, не налага ограничения по отношение на конкретни отрасли, размер на предприятието или други избирателни критерии (37). Второ, Австрия е установила, че мярката всъщност засяга 2 300 предприятия от 19 различни отрасъла; според нея това показа, че мярката действително е достъпна за всички предприятия и отрасли на икономиката.
(90)
Една мярка е избирателна, ако поставя в по-благоприятно положение само определени предприятия или производството на някои стоки. Тя не е избирателна, ако се прилага за всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност.
(91)
Комисията счита, че само фактът, че прагът е 0,5 %, не е достатъчен, за да може да се определи като обща мярка схемата, за която е уведомена. Напротив, Комисията счита, че в резултат на този праг не всички предприятия на националната територия могат да се възползват от мярката, за която е изпратено уведомление.
(92)
Австрия твърди, че мярката, за която е изпратила уведомление, е предназначена за предприятия, чиито разходи се увеличават с над 0,5 % от тяхната нетна производствена стойност в резултат на участието им в помощта за екологичната електроенергия. Комисията отбелязва, че тези условия са много сходни с изискванията от определението за „енергоемко предприятие“ в член 17, параграф 1, буква а) от директивата за енергийно данъчно облагане (38). Австрия твърди, че прагът от 0,5 %, не е достатъчен, за да може мярката, за която е изпратила уведомление, да се определи като избирателна. Според Австрия това заключение се подкрепя от решението на Съда по дело Adria-Wien Pipeline. В посоченото решение Съдът трябваше да разгледа частично възстановяване на енергиен данък, предоставено на дружества, ако данъкът надвиши 0,35 % от тяхната нетна производствена стойност. Според Съда „Националните мерки, които предвиждат намаления на енергийни данъци върху природния газ и електроенергията, не представляват държавна помощ по смисъла на член 92 от Договора за ЕО [сега член 107 от ДФЕС] … когато те се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (39).
(93)
Комисията обаче счита, че това решение не противоречи на констатацията за избирателност по отношение на прага от 0,5 % в настоящия случай. Решението е преюдициално заключение, издадено в отговор на запитване от страна на австрийско съдилище, което е изразило загриженост за съществуващата схема за намаления на енергийните данъци. Австрийският съд зададе два въпроса. Първо, той попита дали фактът, че при действащата схема намалението на данъка е предоставено само на предприятия, участващи в производството на стоки, означава, че намалението е избирателно. Второ, той зададе хипотетичния въпрос как Съдът ще оцени намаление на данък, което не е ограничено до предприятия, участващи предимно в производството на стоки, а се прилага за всички предприятия, независимо от тяхната дейност.
(94)
По първия въпрос Съдът установи, че ограничаването на намалението на данъка до производители прави мярката избирателна. С оглед на хипотетичния характер на втория въпрос, т.е. как би оценил намаление на данък, достъпно за всички отрасли на икономиката, Съдът предостави съвсем общ отговор. Той посочи, че дадена мярка е избирателна, ако е поставила в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои стоки, и не е избирателна, ако от нея са се възползвали всички предприятия на националната територия, без да се прави разграничение (40). Съдът заключи, че националните мерки не представляват държавна помощ, „ако се прилагат по отношение на всички предприятия на националната територия, независимо от тяхната дейност“ (41). Съдът не определи дали мярка, за която се прилага праг от 0,35 %, следва да се счита за приложима за всички предприятия. Това беше посочено от генералния адвокат Jacobs в становището му в следващо дело в Съда: „въздействието на прага от 0,35 % не беше разгледано от Съда в дело Adria-Wien“ (42). Съдът не счете за необходимо да определи дали механизмът за освобождаване като такъв (т.е. без ограничението за предприятия, занимаващи се предимно с производството на стоки) е бил избирателен de facto. С това Съдът не изключи възможността прагът от 0,35 % да може да се счита за избирателен, ако на практика въздействието му се състои в това, че мярката не е достъпна за всички предприятия на националната територия.
(95)
Всъщност становището на Комисията е, че Съдът е показал, че подобен праг може да бъде избирателен, дори ако мярката е била достъпна за редица различни отрасли. В отговора си на втория въпрос Съдът по-специално посочи, че „нито големият брой на допустимите предприятия, нито разнообразието и размерът на отраслите, чиито представители са тези предприятия, представляват достатъчни основания да се направи заключението, че инициатива на държавата представлява обща мярка на икономическата политика“ (43). Съгласно съдебната практика много мерки, които не са свързани с определен отрасъл, могат да се считат за избирателни, ако de facto не са достъпни за всички предприятия на националната територия (44). Следователно дори мерки, които са достъпни за всички отрасли, могат да се считат за избирателни въз основа на това, че de facto те не са достъпни за всички предприятия на съответната територия.
(96)
Това становище е представено и в решение на Комисията относно намалението на енергийния данък в Австрия (45). Вследствие на решението на Съда, което вече беше обсъдено, Австрия разшири мярката и по отношение на предприятията от всички отрасли. В оценката си на изменената схема обаче Комисията констатира, че мярката все пак е избирателна, тъй като дори ако официално намалението е достъпно за всички предприятия, на практика единствените предприятия, които биха се възползвали, ще бъдат тези, които имат високо потребление на електроенергия спрямо нетната си производствена стойност (46). Комисията стигна до заключението, че намалението на данъка представлява неправомерна (т.е. за него не е изпратено уведомление) държавна помощ и тя е несъвместима с вътрешния пазар (47).
(97)
Вследствие на решението на Комисията по-късно австрийски административен съд отправи преюдициално запитване към Съда (48). Въпросите, зададени от австрийския съд, бяха свързани с обхвата на въздействието на неправомерния характер на намалението на данъка, но Съдът отново не разгледа въпроса за избирателността. Въпросът обаче беше обсъден от генералния адвокат. В становището си генералният адвокат отбеляза, че „както посочва Комисията, да се предоставят намаления само на предприятия за услуги (освен на предприятията в областта на производството), които не превишават прага от 0,35 %, ще означава просто да се разшири кръгът на получателите на помощта. Въздействието на помощта като такава обаче няма да отпадне, тъй като отново ще има критерий за избирателност“ (49). Също така според него „съображенията на Комисията в решението ѝ от 2004 г. са убедителни по отношение на избирателния характер на прага от 0,35 % при изменената схема“ (50).
(98)
Комисията стига до заключението, че в настоящия случай разглежданият праг от 0,5 % е критерий за подбор, който ограничава ползата от мярката, за която е изпратено уведомление, до енергоемките предприятия, като изключва предприятията, които не са енергоемки. Независимо от броя на отраслите, които отговарят на изискванията, прагът означава, че не всички предприятия на националната територия могат да се възползват от мярката, за която е изпратено уведомление. Следователно прагът прави мярката, за която е изпратено уведомление, избирателна.
(99)
Комисията отбелязва още, че за да отговарят на условията на оценявания тук механизъм за освобождаване, предприятията трябва да отговарят на условията за намаление на енергийния данък съгласно австрийския Закон за намаление на енергийните данъци, който беше предмет на решението на Комисията относно намалението на енергийния данък. Следователно по отношение на настоящия случай съображенията на Комисията се прилагат mutatis mutandis.
(100)
По отношение на втория аргумент на Австрия Комисията счита, че мярката, за която е изпратено уведомление, е избирателна и поради това, че на практика тя е насочена предимно към ограничен брой предприятия, които се занимават с производство на определени енергоемки стоки. Съгласно съдебната практика на Съда дадена мярка трябва да се оценява не от гледна точка на нейните основания или цели, а във връзка с нейното въздействие (51). Това означава, че дори ако една мярка е официално достъпна за всички отрасли и предприятия, тя все пак може да се счита за избирателна, ако на практика не е достъпна за всички предприятия на националната територия. Според Съда „нито големият брой на предприятията, които могат да се възползват, нито разнообразието и значението на отраслите, чиито представители са тези предприятия, обосновават заключението, че [дадена] схема представлява обща мярка на икономическата политика“ (52).
(101)
При разследването си Комисията установи, че схемата, за която е изпратено уведомление, е насочена предимно към много малък брой предприятия, като повечето от тях се занимават с производството на стоки. На 9 септември 2010 г. Австрия представи данни, които са събрани въз основа на схемата във вида, в който се прилага понастоящем, т.е. с интензитет на помощта под праговете, за които е изпратено уведомление. Според информацията от приблизително 300 000 предприятия в Австрия броят на тези, които са подали заявления за използване на мярката, е бил само около 2 000 или под 1 % от всички австрийски предприятия. По време на прилагането на схемата приблизително 66 % от предимствата са в полза на предприятия за „производството на стоки“ (53). Комисията отбелязва, че ако Австрия възнамерява да увеличи интензитета на помощта над минималните прагове, при които схемата се прилага временно, мярката най-вероятно в още по-голяма степен ще бъде насочена към предприятия, извършващи дейност за производството на стоки. Това се доказва с факта, въз основа на информацията, предоставена от Австрия, че само 12 предприятия биха се възползвали от помощ с интензитет, по-висок от този при схемата в прилагания сега вид, и че от тях само две работят в транспортния сектор, а 10 се занимават с производство на стоки (54).
(102)
Комисията стига до заключението, че схемата, за която е изпратено уведомление, ще предостави малка или никаква полза за най-голямата част от предприятията в отраслите на австрийската икономика и ще постави в благоприятно положение основно предприятията, които работят в някои клонове на отраслите за производство на стоки. Независимо от броя на отраслите, в които предприятията могат да се възползват от мярката, тя е насочена предимно към предприятия, занимаващи се с производството на стоки, и поради това de facto следва да се счита за избирателна.
(103)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване, за който е уведомена, е избирателен както поради факта, че предвижда праг от 0,5 %, който ограничава мярката до енергоемки предприятия, така и поради факта, че тези предприятия извършват дейност предимно за производството на стоки.
(104)
Комисията отбелязва, че дори когато дадена мярка има избирателен характер, тя не изпълнява условието за избирателност, ако е обоснована от естеството или общата схема на системата, към която принадлежи (55). Съдът винаги е поддържал становището, че държавите-членки трябва да доказват, че това е така (56).
(105)
Според Съда „трябва да се прави разграничение между целите, приписани на конкретна данъчна схема, които не са присъщи за нея, от една страна, и механизмите, присъщи за самата данъчна система, които са необходими за постигането на тези цели, от друга страна“. Единствено последните механизми могат да бъдат обосновани от естеството или общата схема на данъчната система, към която принадлежи мярката (57). Всички неприсъщи цели трябва да бъдат разгледани на етапа, когато мярката е оценявана за съвместимост (58).
(106)
Австрия счита, че диференциацията на таксите, въведена по силата на член 22в от закона, има за цел отчитането на различния капацитет на предприятията да поемат допълнителни такси. Също така Австрия поддържа становището, че механизмът за освобождаване не оказва неблагоприятно въздействие върху ползите за околната среда, предвидени в закона, тъй като размерът на наличната помощ за подпомагане на производството на екологична електроенергия не намалява. Австрия твърди, че единствено чрез намаляване на таксите за околната среда на някои предприятия е възможно да се установи устойчив механизъм за финансиране на екологичната електроенергия, което е необходимо за осигуряването на подкрепа за източниците на възобновяема енергия.
(107)
Във връзка с това Комисията отбелязва, че присъщата цел на системата, установена с клиринговата цена, е да се получат приходи за конкретната цел да се стимулира производството на енергия от възобновяеми източници. Механизмът за освобождаване обаче има за цел да се подобри конкурентоспособността на енергоемките предприятия, като се намали цената, която заплащат за електроенергия, и по такъв начин да се направи системата по-приемлива въз основа на клиринговата цена. Тази цел не е присъща на логиката и на общата схема на системата.
(108)
Съдът посочва, че с преследването на такава неприсъща цел не може да се обоснове мярка въз основа на позоваване на естеството или общата схема на данъчната система (59). Тя може да бъде анализирана едва когато помощта трябва да се оцени за съвместимост (60).
(109)
В подкрепа на становището си, че механизмът за освобождаване се основава на логиката и общата схема на системата, Австрия цитира две решения относно държавна помощ; при тях обаче положението е различно. Целта на мярката за държавна помощ № N 271/06 относно датския данък върху излишъка на топлинна енергия не е била да се подобри конкурентоспособността, а да се прилагат еднакви условия на данъчно облагане за всички енергийни продукти. Мярката за държавна помощ № N 860/06 относно освобождаване от енергиен данък на процесите с двойно предназначение в Германия се е основавала на принципа, че енергийните продукти следва да се облагат с данък само когато се използват за отопление или като горива.
(110)
Следователно освобождаването на енергоемките отрасли, за което е изпратено уведомление, не е обосновано от естеството или общата схема на системата, към която принадлежи.
(111)
Комисията заключва, че мярката, за която е изпратено уведомление, изпълнява условието за избирателност, тъй като de facto тя е избирателна и не е обоснована от естеството и общата схема на системата.
5.1.4. Нарушаване на конкуренцията и въздействие върху търговията
(112)
Повечето от получателите на мярката, която според Комисията представлява оперативна помощ, се занимават с производството на енергоемки стоки, като например продукти от метал или хартия (61). Това са отрасли, в областта на които се извършва търговия между държавите-членки, като предприятия от една държава-членка са в конкуренция с предприятия от други държави-членки. Следователно въпросната мярка може да наруши конкуренцията и да засегне търговията на вътрешния пазар.
5.1.5. Заключение
(113)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като в следствие на прилагането му се намаляват държавни ресурси и чрез него се предоставя избирателно предимство на енергоемки предприятия. Следователно мярката може потенциално да засегне търговията между държавите-членки и да наруши конкуренцията на вътрешния пазар.
5.2. Правомерност на мярката
(114)
Австрия е поела задължението да не привежда помощта в действие, докато Европейската комисия не я одобри. Австрия изпрати уведомление за мярката, преди да я приведе в действие, и следователно е изпълнила задължението си по член 108, параграф 3 от ДФЕС (62).
5.3. Съвместимост на мярката
(115)
Съгласно член 107, параграф 3 от ДФЕС Комисията може да обяви държавна помощ за съвместима с вътрешния пазар. Установена съдебна практика е задължението за доказване, че една мярка е съвместима, да се поема от държавата-членка (63).
(116)
Комисията има широки правомощия за вземане на решение по дела за помощи, попадащи в приложното поле на член 107, параграф 3 от ДФЕС (64). При упражняването на своите правомощия Комисията е издала насоки и известия, в които се установяват критериите за обявяване на някои видове помощ за съвместими с вътрешния пазар съгласно член 107, параграф 3 от ДФЕС. Във връзка с това Съдът счита, че Комисията е обвързана с насоките и известията, които е издала в областта на контрола на държавната помощ, когато те не противоречат на разпоредбите в Договора и са приети от държавите-членки (65).
(117)
Следователно на първо място трябва да се разгледа дали помощта, за която е изпратено уведомление, попада в приложното поле на една или повече групи от насоки или известия и може да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар, тъй като удовлетворява съдържащите се в тях проверки за съответствие.
(118)
Австрия твърди, че мярката, за която е изпратено уведомление, попада в приложното поле на Насоките за околната среда (66) или че Насоките за околната среда са приложими по аналогия. Освен това тя твърди, че помощта попада в приложното поле на общия регламент за групово освобождаване (67).
(119)
Съществуват обаче ясно определени случаи, в които може да се предостави оперативна помощ. По-специално оперативна помощ под формата на данъчни облекчения може да се предостави при конкретни условия, съгласно глава 4 от Насоките за околната среда (68) или съгласно член 25 от общия регламент за групово освобождаване (69). При определени условия дадена помощ може да бъде оценена и директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
5.3.1. Насоките за околната среда
(120)
Приложното поле на Насоките за околната среда е определено, както следва (70):
„(58)
Настоящите Насоки се отнасят за държавните помощи за опазване на околната среда. Те ще бъдат приложени в съответствие с другите политики на Общността за държавните помощи, съответните клаузи на Договора за създаване на Европейската общност и Договора за Европейския съюз и законодателството, прието съгласно тези договори.
(59)
Настоящите Насоки се отнасят до помощта за подпомагане на опазването на околната среда във всички сектори, определени от Договора за ЕО. Те се прилагат и към онези сектори, които се подчиняват на специфични правила на Общността за държавните помощи (металообработване, корабостроене, производство на моторни превозни средства, синтетични влакна, транспорт, въгледобив, селско стопанство и рибарство), освен ако не е предвидено друго в конкретни правила.“
(121)
В точка 70, параграф 1 от Насоките „опазването на околната среда“ се определя като „всяко действие, предназначено да премахне или да предотврати вреда за заобикалящата физическа среда или природните ресурси чрез дейността на бенефициера, за да се намали рискът от такава вреда или да се постигне по-ефективно използване на природните ресурси, включително мерките за енергоспестяване и използването на възобновяеми източници на енергия“. В точка 151 се посочва, че за да може една мярка да попадне в приложното поле на Насоките, е достатъчно тя косвено да подобрява равнището на опазване на околната среда.
(122)
Австрия счита, че механизмът за освобождаване косвено допринася за опазването на околната среда по две причини: той е необходима предпоставка за осигуряване на политическа подкрепа за повишаване на клиринговата цена до по-високо ниво, което е необходимо за финансиране на допълнителното увеличаване на производството на електроенергия от възобновяеми източници; освен това той увеличава цената за потребление на електроенергия, като така се предлага стимул за постигане на по-висока енергийна ефективност.
(123)
По отношение на първото твърдение Комисията отбелязва, че не е необходимо да има връзка между клиринговата цена и увеличаването на равнището на производство на електроенергия от възобновяеми източници. По силата на Директива 2009/28/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 г. за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници и за изменение и впоследствие за отмяна на директиви 2001/77/ЕО и 2003/30/ЕО („директивата за енергия от възобновяеми източници“) (71) Австрия се задължава да увеличи производството на електроенергия от възобновяеми източници. Тя обаче има правото да реши как иска да финансира това. Например тя може да използва приходи от данъчно облагане. Следователно механизмът за освобождаване не е необходим, за да се увеличи производството на енергия от възобновяеми източници.
(124)
По отношение на второто твърдение Комисията отбелязва, че механизмът за освобождаване действа като ограничение. В резултат на това средната цена на електроенергията, която заплащат енергоемките предприятия, намалява за всеки киловатчас, който потребяват над прага. Вместо да насърчава енергийната ефективност, механизмът за освобождаване всъщност я намалява.
(125)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване не попада в приложното поле на Насоките за околната среда.
(126)
Но дори ако мярката попадаше в приложното поле на Насоките за околната среда - което не е така - Комисията отбелязва, че тя не може да бъде обявена за съвместима на тази основа, тъй като по изброените по-долу причини не са удовлетворени критериите за проверка от глава 4 от Насоките.
(127)
За целите на оценката на съвместимостта в глава 4 от Насоките се прави разграничение между хармонизирани и нехармонизирани данъци за околната среда. Парафискалният налог под формата на клирингова цена не е данък за околната среда, който е хармонизиран на равнище Съюз. Директивата за енергията от възобновяеми източници определя задължителни цели по отношение на възобновяемата енергия, но предоставя правото на държавите-членки да вземат решения как да постигнат тези цели.
(128)
Следователно механизмът за освобождаване ще трябва да бъде оценен съгласно правилата за нехармонизирани данъци за околната среда в глава 4 от Насоките (72).
(129)
Според тези разпоредби държавата-членка трябва да предостави информация за съответните отрасли или категории получатели, включени в освобождаването или облекченията, за положението на основните получатели във всеки засегнат отрасъл и за това как облагането с данъци може да спомогне за защита на околната среда. Освободените отрасли следва да бъдат надлежно описани и да бъде представен списък на най-големите получатели за всеки отрасъл (конкретно по отношение на оборот, пазарни дялове и размер на данъчната основа) (73). Въз основа на тази информация Комисията трябва да оцени дали облекченията или освобождаването от данък за околната среда са необходими и пропорционални. По отношение на необходимостта изборът на получатели трябва да се основава върху обективни и прозрачни критерии, а данъкът за околната среда без намаляване да води до значително нарастване на производствените разходи, което да не може да бъде прехвърлено върху клиентите, без да доведе до големи намаления в продажбите (74). По отношение на пропорционалността държавата-членка трябва да докаже, че всеки отделен получател заплаща част от националното данъчно ниво, която в общи линии е равностойна на неговото представяне по отношение на околната среда, или минимум 20 % от националния данък, освен ако няма основание за по-нисък данък, както и че облекченията и освобождаванията подлежат на условието за сключени споразумения, насочени към постигането на цели, свързани със защитата на околната среда (75).
(130)
Въпреки че Комисията многократно изиска от Австрия да предостави посочената информация, Австрия не го направи (76). В резултат на това Комисията не беше в състояние да оцени дали помощта е необходима и пропорционална или как тя би могла да допринесе за опазването на околната среда.
5.3.2. Аналогия с глава 4 от Насоките
(131)
Предвид факта, че механизмът за освобождаване, за който е изпратено уведомление, не допринася за защитата на околната среда дори косвено, Комисията разгледа въпроса дали той може да бъде одобрен по аналогия с глава 4 от Насоките за околната среда.
(132)
Според Австрия механизмът за освобождаване може да бъде оценен по аналогия с правилата за данъчни облекчения на хармонизираните енергийни данъци, посочени в точки 152-153 от Насоките за околната среда. В глава 4 от Насоките се предвиждат два вида оценки на намаленията на данъците за околната среда, които могат да доведат до различни заключения. Първо, в нея се предвиждат правила за намаляване на енергийни данъци, хармонизирани съгласно директивата за енергийно данъчно облагане, което може да бъде обявено за съвместимо без допълнителен анализ, при условие че са спазени минималните данъчни нива, определени в директивата за енергийно данъчно облагане. Второ, в нея се предвиждат специфични правила за оценката на намаление на данъци за околната среда, които не са хармонизирани, и намаление на хармонизирани енергийни данъци, които са под минималните данъчни нива, определени в директивата за енергийно данъчно облагане. И в двата случая наред с другото държавата-членка трябва да предостави подробна информация за необходимостта и пропорционалността на мярката. Австрия твърди, че Комисията може да одобри механизма за освобождаване от парафискални налози въз основа на това, че получателите заплащат поне минималните нива на австрийските енергийни данъци.
(133)
Комисията отбелязва, че в нейните решения или в решенията на европейските съдилища няма прецеденти, в които правилата за оценката на хармонизирани енергийни данъци съгласно глава 4 от Насоките за околната среда са прилагани по аналогия по отношение на парафискални налози.
(134)
Според установената съдебна практика на Съда разпоредба от правото на Съюза може да се прилага по аналогия, ако са изпълнени следните две условия. Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, трябва да бъдат много сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. Второ, правилата, приложими по отношение на случая, трябва да съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия (77). Предвид посочените условия Комисията отбелязва, че в правото на ЕС аналогия може да бъде приложена само при изключителни обстоятелства.
(135)
Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, трябва да бъдат много сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. След като в глава 4 от Насоките за околната среда се разглеждат облекченията или освобождаванията от данъци за околната среда, разпоредбите, уреждащи налозите съгласно Закона за екологичната електроенергия, за които е изпратено уведомление, следва да бъдат сходни с тези, които се прилагат по отношение на данъците за околната среда.
Комисията обаче счита, че правното положение по отношение на данъците за околната среда съгласно правото на ЕС не е съпоставимо с правното положение по отношение на парафискалните налози съгласно правото на ЕС. Въпреки че в правото на ЕС няма специфични разпоредби по отношение на парафискалните налози, съществуват специфични разпоредби по отношение на енергийните данъци. По-специално те включват минимални нива на данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, и изключения от тези минимални нива съгласно условията, определени в глава 4 от Насоките за околната среда и в член 25 от общия регламент за групово освобождаване. По отношение на парафискалните налози няма правила за освобождаване или за облекчения, нито има правила за минимални нива.
(136)
Комисията заключава, че парафискалните налози, установени съгласно австрийската схема, не се уреждат с правила, подобни на тези, които се прилагат по отношение на данъците за околната среда съгласно правото на ЕС.
(137)
Второ, правилата, приложими по отношение на случая, трябва да съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия.
(138)
Мерките, които не попадат в приложното поле на Насоките за околната среда, все пак могат да бъдат оценени съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Във връзка с това Комисията не установи пропуски в Насоките, които по аналогия могат да бъдат основание за оценяване на мерките, за които е изпратено уведомление. Заключението е едно и също, независимо от това дали се търси аналогия с хармонизирани или нехармонизирани данъци.
(139)
Освен това липсата на правила относно освобождаванията от парафискални налози не може в никакъв всеки случай да се компенсира по аналогия с правилата, които уреждат намаленията на енергийните данъци съгласно правото на ЕС. Ако правилата, които уреждат намаленията на хармонизираните енергийни данъци, трябваше да се прилагат по аналогия към нехармонизираните парафискални налози, предприятията щяха да бъдат в състояние да спазват минималните нива за данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, като заплащат тези парафискални налози. Поради това подобен подход не отговаря на същността на директивата за енергийно данъчно облагане. Комисията счита, че минималните данъчни ставки в директивата за енергийно данъчно облагане са определени единствено с оглед на тяхното прилагане в рамките на хармонизираната система на енергийните данъци. Използването им като основа извън хармонизираната система ще създаде възможност те да се прилагат по начин, който не е бил предвиден. Очевидно е, че минималните ставки не са били установени с цел да се определи цялостната тежест, която енергоемките предприятия трябва да поемат в резултат на регулаторните мерки по отношение на околната среда, по-специално на тези, които възникват в резултат на механизми за финансиране на преференциални тарифи за изкупуване. При подобен подход ще се пренебрегне и фактът, че политиката за държавната помощ допуска снизходителност по отношение на освобождавания от данъчно облагане над хармонизирано минимално ниво, тъй като поне в известна степен се гарантират условия на равнопоставеност при спазване на минималните ставки, приложими във всички държави-членки. Този аргумент няма връзка с тежестта, произтичаща от системите за преференциални тарифи за изкупуване, които не са хармонизирани и при които всяко отклонение от стандартните вноски може да доведе до нарушаване на конкуренцията.
(140)
Следователно липсата на правила относно намаляването на парафискалните налози не представлява пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия със съществуващите правила относно намаленията на хармонизираните енергийни данъци.
(141)
Във всеки случай дори ако тези правила можеха да се прилагат по аналогия, механизмът за освобождаване не може да се счита за съвместим поради причините, изложени в съображения 129-133.
(142)
Комисията заключава, че не може да установи аналогия между механизма за освобождаване, за който е изпратено уведомление, и правилата за оценка на намаленията на хармонизирани енергийни данъци съгласно глава 4 от Насоките за околната среда и че вследствие на това механизмът за освобождаване не може да бъде одобрен въз основа на подобна аналогия.
5.3.3. Аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване
(143)
Комисията разгледа и въпроса дали може да одобри механизма за освобождаване въз основа на аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване.
(144)
Австрия поддържа становището, че различията между формулировката в глава 4 от Насоките за околната среда и член 25 от общия регламент за групово освобождаване предоставят известна възможност за одобряване на мярката по аналогия с член 25 от регламента. Австрия посочва, че точка 152 от Насоките за околната среда гласи, както следва:
„За да бъдат одобрени по член 87 от Договора за ЕО, облекченията или освобождаването от хармонизирани данъци, по-специално хармонизираните с Директива 2003/96/ЕО, трябва да бъдат съвместими със съответното прилагано законодателство на Общността и да съответстват на установените граници и условия в него.“,
(145)
докато член 25 от общия регламент за групово освобождаване гласи, както следва:
„Схемите за помощ за опазване на околната среда под формата на намаления на данъците за околната среда, изпълняващи условията на Директива 2003/96/ЕО, са съвместими с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 от Договора и се освобождават от задължението за уведомяване по член 88, параграф 3 от Договора, ако са изпълнени условията, определени в параграфи 2 и 3 от настоящия член“ (78).
(146)
Австрия прави заключението, че приложното поле на член 25 от регламента може да бъде по-широко от точка 152 от Насоките. Докато точка 152 от Насоките може да се прилага само за данъци, хармонизирани с директивата за енергийно данъчно облагане, според Австрия в член 25 от директивата се изисква механизмът за освобождаване да спазва само минималните нива за данъчно облагане, определени в директивата за енергийно данъчно облагане, дори ако това не е хармонизиран енергиен данък. Поради това член 25 от регламента може да се прилага за намаления на нехармонизирани данъци за околната среда, които могат да бъдат определени за съвместими, при условие че общата система за данъчно облагане спазва минималните нива за енергийно данъчно облагане. Австрия признава, че вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, не представляват данък (79), но твърди, че механизмът за освобождаване, за който е изпратено уведомление, може да бъде оценен и одобрен по аналогия с разпоредбите за данъците за околната среда на член 25 от общия регламент за групово освобождаване.
(147)
Според Комисията обаче няма основание за аналогия с член 25 от общия регламент за групово освобождаване. Първо, правилата, които се прилагат по отношение на случая, не са сходни с тези, за които се твърди, че се прилагат по аналогия. Формулировката на член 25 от общия регламент за групово освобождаване показва ясно, че посоченият член се прилага само по отношение на данъци за околната среда, които са хармонизирани съгласно директивата за енергийно данъчно облагане. Следователно класификацията като енергиен данък е „условие“ за приложимостта на член 25 от регламента. Това тълкуване се подкрепя от факта, че от логиката на системата на общия регламент за групово освобождаване следва, че той не може да има приложно поле, което е по-широко от Насоките относно държавната помощ за опазване на околната среда, на които се позовава. Следователно член 25 очевидно се прилага само по отношение на енергийни данъци, хармонизирани с директивата за енергийно данъчно облагане. Както беше обяснено по-горе, вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, не са данъци за околната среда, и разпоредбите на директивата за енергийно данъчно облагане не се прилагат за тях. Следователно разпоредбите, уреждащи енергийните данъци, не са сходни с разпоредбите, уреждащи австрийските преференциални тарифи за изкупуване. Второ, правилата, приложими по отношение на случая, не съдържат пропуск, който е несъвместим с общ принцип на правото на ЕС и който може да бъде отстранен по аналогия. Данъчните облекчения или подобни мерки, които не са обхванати от общия регламент за групово освобождаване, не се приемат автоматично за несъвместими с правото на ЕС: те просто трябва да спазват общото задължение за уведомяване по член 108 ДФЕС. След това могат да бъдат оценени и обявени за съвместими съгласно Насоките относно държавната помощ за опазване на околната среда или, в случай че Насоките не се прилагат, директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Следователно правилата, приложими за оценката на австрийската схема за помощ, не съдържат пропуск, който е несъвместим с правото на ЕС.
(148)
Комисията стигна до заключението, че не може да направи аналогия между вноските, заплащани съгласно Закона за екологичната електроенергия, и хармонизираните енергийни данъци, посочени в член 25 от общия регламент за групово освобождаване, и че следователно не може да одобри механизма за освобождаване въз основа на подобна аналогия.
5.3.4. Съвместимост съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС
(149)
Комисията отбелязва, че Австрия не е представила твърдение, че механизмът за освобождаване може да се обяви за съвместим директно въз основа на член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Държавите-членки са длъжни да представят всички основания за съвместимост (80) и да доказват, че условията за съвместимост са изпълнени, като поради тази причина Австрия сама се е лишила от възможността да разчита на това основание за съвместимост.
(150)
Въпреки това Комисията разгледа въпроса дали може да обяви механизма за освобождаване за съвместим въз основа на това правно основание.
(151)
Член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС гласи, че „помощите, които имат за цел да улеснят развитието на някои икономически дейности или на някои икономически региони, доколкото тези помощи не засягат по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес“, могат да се приемат за съвместими с вътрешния пазар. Според съдебната практика Комисията може да обяви държавна помощ за съвместима с вътрешния пазар, ако помощта допринася за постигането на цел от общ интерес (81), необходима е за постигането на тази цел (82) и не засяга по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес.
(152)
Във връзка с това установена практика на Комисията е да могат да бъдат обявявани за съвместими мерки директно по член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, ако те са необходими и пропорционални и ако положителното въздействие върху общата цел надвишава отрицателното въздействие върху конкуренцията и търговията (83). Комисията счита, че тук е уместно да бъдат поставени следните въпроси:
1.
Насочена ли е помощта към ясно определена цел от общ интерес?
2.
Разработена ли е помощта, така че да постига цел от общ интерес? По-специално:
а)
дали мярката за помощ е целесъобразен и необходим инструмент или има други, по-подходящи инструменти?
б)
съществува ли стимулиращо въздействие или, с други думи, дали помощта променя поведението на предприятията?
в)
дали мярката за помощ е пропорционална или, с други думи, може ли същата промяна в поведението да се постигне с по-малка помощ?
3.
Ограничено ли е нарушаването на конкуренцията и въздействието върху търговията, така че общата равносметка да бъде положителна?
(153)
Австрия твърди, че главната цел на мярката е опазването на околната среда. Както обаче беше доказано в съображения 126-129, механизмът за освобождаване не допринася за опазването на околната среда.
(154)
Освен това въздействие на мярката върху околната среда може да се постигне чрез общо увеличаване на преференциалните тарифи за изкупуване, което според Австрия няма да бъде възможно, без да се гарантира трайната конкурентоспособност на енергоемките предприятия посредством механизма за освобождаване, за който е изпратено уведомление. Както всъщност австрийските органи признават в представената от тях информация, целта на механизма за освобождаване е да се подобри конкурентоспособността на енергоемките предприятия в Австрия спрямо техните конкуренти в други държави-членки. В решенията си Комисията никога не е приемала, че подобна помощ има принос за цел от общ интерес.
(155)
Единственото изключение от тази практика е глава 4 от Насоките за околната среда. Но дори когато Комисията одобрява намаление на данък за околната среда, тя все пак изисква да се заплаща минимално ниво на данъчно облагане. Това означава, че общият принос за всички приходи от данъци на предприятието, което се възползва от данъчното облекчение, все пак се увеличава с всяка единица замърсяване. В настоящия случай положението е различно. Максималният размер на вноската е 0,5 % от нетната производствена стойност. Всякакви допълнителни единици замърсяване вече не се облагат с парафискалния налог. Така вноската за единица замърсяване намалява за всяка допълнителна единица. Следователно вместо да насърчава ефективността на ресурсите, системата предоставя стимул за използване на допълнителни ресурси.
(156)
Поради това Комисията счита, че помощта не оказва принос за цел от общ интерес.
(157)
Според съдебната практика „оперативна помощ, т.е. помощ, предназначена да облекчи предприятието от разходите, които обикновено би поемало самó в ежедневното управление или при обичайната си дейност, по принцип не попада в приложното поле на член 92, параграф 3 [сега член 107, параграф 3 от ДФЕС]“. (84) Както съдилищата посочват „Съгласно съответната съдебна практика въздействието на подобна помощ по принцип е, че нарушава конкуренцията в секторите, в които тя се предоставя, като въпреки това не е в състояние, поради своето естество, да постигне която и да е от целите на горепосочените изключения“ (85). В настоящия случай Комисията установява, че механизмът за освобождаване представлява оперативна помощ, тъй като тя освобождава получателите от част от техните разходи за обществени поръчки за електроенергия, които при нормални условия биха извършили в своята ежедневна дейност.
(158)
Поради това дори ако подобряването на конкурентоспособността беше цел от общ интерес, според Комисията оперативната помощ в никакъв случай няма да бъде подходящ инструмент на политиката за постигането на тази цел.
(159)
По отношение на данъците за околната среда Комисията е приела ограничено изключение от този принцип, което обаче преследва конкретна цел. Съгласно глава 4 от Насоките за околната среда, облекченията и освобождаването от данъци за околната среда за някои отрасли или категории предприятия се допускат, ако чрез тях може да се постигне приемане на по-високи данъци за други предприятия, като от това произтича цялостно подобряване на вътрешното поемане на разходите и се създават допълнителни стимули за подобряване на защитата на околната среда. В това отношение становището на Комисията е, че помощ от този тип може да бъде необходима за косвеното преодоляване на отрицателни външни въздействия чрез улесняване на въвеждането или на поддържането на сравнително високи национални данъци за околната среда.
(160)
Комисията обаче счита, че вноските за помощта за екологичната електроенергия, от които получателите ще бъдат освободени чрез схемата, за която е изпратено уведомление, не представляват данък за околната среда по смисъла на точка 70, параграф 14 и точка 151 от Насоките. Данъците са такси, които са постъпления в общия бюджет на държавата. Вноските, от които получателите ще бъдат освободени чрез схемата, за която е изпратено уведомление, не постъпват в общия бюджет на държавата. Те се използват изключително за финансиране на вноските за OeMAG, което подпомага производителите на екологична електроенергия чрез преференциални тарифи за изкупуване. Следователно тези вноски не представляват данък за околната среда.
(161)
Комисията счита, че всяко изключение от общото правило за несъвместимост на оперативна помощ, което е посочено в Насоките за околната среда, следва да се тълкува ограничително. Поради това, като изключение, глава 4 от Насоките трябва да бъде ограничена по отношение на данъците за околната среда.
(162)
Освен това, както беше обяснено по-горе, прилагането на глава 4 от Насоките по отношение на парафискалните налози ще противоречи на целите на тези правила и на директивата за енергийно данъчно облагане по отношение на хармонизираните енергийни данъци. Също така подобен подход би могъл да доведе до общо прилагане на тези разпоредби по отношение на парафискалните налози в областта на опазването на околната среда (например парафискални налози върху отпадъците или подобни). Подобно широко приложение излиза извън границите на приложното поле и целите на глава 4 от Насоките.
(163)
Поради това Комисията счита, че оперативна помощ под формата на намаления на парафискални налози не е подходящ инструмент за подобряване на защитата на околната среда. Досега Комисията никога не е прилагала условията от глава 4 от Насоките за околната среда по отношение на други видове такси и парафискални налози.
(164)
Комисията отбелязва, че размерът на данъка за околната среда, дори ако се прилага само намалената ставка, е пряко пропорционален на равнището на замърсяване, дължащо се на въпросните предприятия. В настоящия случай обаче вноската е ограничена до определено ниво. Всяко потребление, което надвишава това ниво, вече не се облага с данък. Този механизъм за освобождаване лишава парафискалния налог от всякакви стимули за поведение, ориентирано към ефективност на ресурсите.
(165)
Ако трябваше да се приеме, че оперативната помощ под формата на намаления на парафискални налози е подходящ инструмент на политиката, въпросната оперативна помощ щеше да бъде подложена на проверка за необходимост и пропорционалност така, както намаленията на нехармонизираните данъци за околната среда съгласно глава 4 от Насоките за околната среда (86), тъй като оценката на нехармонизираните данъци за околната среда съгласно глава 4 отразява общите принципи на подробния икономически анализ съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
(166)
Според тези разпоредби държавата-членка трябва да предостави информация за съответните отрасли или категории получатели, включени в освобождаването или облекченията, за положението на основните получатели във всеки засегнат отрасъл и за това как облагането с данъци може да спомогне за защита на околната среда. Освободените отрасли следва да бъдат надлежно описани и да бъде представен списък на най-големите получатели за всеки отрасъл (конкретно по отношение на оборот, пазарни дялове и размер на данъчната основа) (87). Въз основа на тази информация Комисията трябва да оцени дали облекченията или освобождаването от данък за околната среда са необходими и пропорционални. По отношение на необходимостта, изборът на получатели трябва да се основава върху обективни и прозрачни критерии, а данъкът за околната среда без намаляване да води до значително нарастване на производствените разходи, което да не може да бъде прехвърлено върху клиентите, без да доведе до големи намаления в продажбите (88). По отношение на пропорционалността държавата-членка трябва да докаже, че всеки отделен получател заплаща част от националното данъчно ниво, която в общи линии е равностойна на неговото представяне по отношение на околната среда, или минимум 20 % от националния данък, освен ако няма основание за по-нисък данък, както и че облекченията и освобождаванията подлежат на условието за сключени споразумения, насочени към постигането на цели, свързани със защитата на околната среда (89).
(167)
Въпреки че Комисията многократно изиска от Австрия да предостави посочената информация, Австрия не го направи (90). В резултат на това Комисията не беше в състояние да оцени дали помощта е необходима и пропорционална или как тя би могла да допринесе за опазването на околната среда.
(168)
И накрая, Австрия не успя също така да докаже, че механизмът за освобождаване ще има стимулиращо въздействие.
(169)
Съгласно съдебната практика оперативната помощ заплашва да наруши конкуренцията и да засегне търговията (91). В настоящия случай нарушаващото въздействие се засилва от факта, че предприятията, които отговарят на условията на механизма за освобождаване, вече получават оперативна помощ под формата на намалена ставка на енергийния данък. Предоставянето на втори вид оперативна помощ, която освен това не е ограничена във времето, ще доведе до нарушаване на конкуренцията и ще засегне търговията в степен, която противоречи на общия интерес.
(170)
Комисията заключава, че механизмът за освобождаване не може да бъде обявен за съвместим съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
5.4. Заключение
(171)
С оглед на представените по-горе съображения Комисията оцени схемата за помощ за производителите на екологична електроенергия и механизма за освобождаване на енергоемките предприятия. В решението си за откриване на процедурата от 22 юли 2009 г. Комисията установи, че схемата за помощ за производителите на екологична електроенергия представлява държавна помощ, но тя е съвместима с вътрешния пазар. С решението беше открита официална процедура по разследване на механизма за освобождаване; сега Комисията установява, че тази мярка също представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС. Комисията обаче счита, че механизмът за освобождаване е същинска оперативна помощ и не отговаря на изискванията за нито едно от освобождаванията от общата забрана за държавна помощ, които се позволяват с ДФЕС.
Като взе предвид всички представени на вниманието ѝ факти, Комисията заключава, че държавната помощ, която Австрия възнамерява да предостави на енергоемките предприятия, трябва да се счита за несъвместима с вътрешния пазар,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ под формата на частично освобождаване от задължението за закупуване на екологична електроенергия, която Австрия възнамерява да предостави на енергоемките предприятия, е несъвместима с вътрешния пазар.
Следователно не се разрешава привеждането в действие на помощта.
Член 2
Австрия уведомява Комисията в срок от два месеца от нотифицирането на настоящото решение за мерките, предприети за неговото спазване.
Член 3
Адресат на настоящото решение е Република Австрия.
Съставено в Брюксел на 8 март 2011 година.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2011. gada 8. marts)
par valsts atbalstu lietā C 24/09 (ex N 446/08) - Valsts atbalsts energoietilpīgiem uzņēmumiem saskaņā ar Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu
(izziņots ar dokumenta numuru C(2011) 1363)
(Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2011/528/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
pēc tam, kad ieinteresētās personas ir aicinātas iesniegt savas piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem pantiem (1), un ņemot vērā šīs piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Austrija 2008. gada 27. jūnijā paziņoja, ka tā plāno grozīt Zaļās elektroenerģijas aktu (turpmāk “Akts”), kura toreizējo redakciju Komisija 2006. gadā bija atzinusi par saderīgu ar iekšējo tirgu (2). 2008. gada 4. septembrī Austrija paziņoja par jaunu Akta redakciju, uz kuru attiecas šis Komisijas lēmums.
(2)
Komisija 2008. gada 28. oktobra vēstulē pieprasīja sniegt papildu informāciju. Pēc tam, kad tika nosūtīts atgādinājums, Austrijas iestādes iesniedza papildu informāciju 2008. gada 22. decembra vēstulē. Pēc tikšanās ar Austrijas pārstāvjiem 2009. gada 11. februārī Komisija 2009. gada 19. februāra vēstulē lūdza sniegt papildu informāciju. Austrijas iestādes sniedza minēto informāciju 2009. gada 17. marta vēstulē. Komisija 2009. gada 8. maija vēstulē lūdza sniegt vēl papildu informāciju, ko Austrijas iestādes sniedza 2009. gada 9. un 19. jūnija vēstulēs.
(3)
Komisija 2008. gada 9. jūlijā saņēma sūdzību no Austrijas Valsts nodarbinātības dienesta (Bundesarbeitskammer) saistībā ar Aktā paredzēto pasākumu par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem.
(4)
Komisija 2009. gada 22. jūlijā pieņēma hibrīda lēmumu, apstiprinot pasākumus par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem; Komisija paziņoja, ka pasākumi atbilst Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai (turpmāk “Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā”) (3), tomēr nolēma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz Aktā paredzēto atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem (4).
(5)
Komisija 2009. gada 23. jūlija vēstulē informēja Austriju par šo lēmumu un lūdza sniegt visu nepieciešamo informāciju šā pasākuma izvērtēšanai.
(6)
Komisija publicēja savu lēmumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (5) un aicināja ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes.
(7)
Austrijas iestādes 2009. gada 19. augusta vēstulē lūdza pagarināt atbildes sniegšanas termiņu, un Komisija tam piekrita 2009. gada 9. septembra vēstulē. Visbeidzot Austrijas iestādes iesniedza savas piezīmes 2009. gada 8. oktobrī.
(8)
Starplaikā Austrijas Valsts nodarbinātības dienests 2009. gada 7. oktobra vēstulē Komisijai darīja zināmu savu nostāju attiecībā uz pasākumu par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija lūdza Austrijas iestādes sniegt piezīmes par šo nostāju. Austrijas iestādes iesniedza savas piezīmes 2009. gada 23. decembrī un 2010. gada 23. aprīlī nosūtīja papildu informāciju.
(9)
Komisija 2010. gada 21. jūnija un 2010. gada 19. jūlija vēstulēs lūdza Austrijas iestādēm sniegt papildu informāciju, ko tās izdarīja 2010. gada 13. septembrī. Pēc Austrijas iestāžu lūguma 2010. gada 9. jūlijā notika Komisijas un Austrijas pārstāvju tikšanās.
(10)
Austrijas iestādes 2010. gada 24. novembra vēstulē uzsvēra Zaļās elektroenerģijas akta nozīmi valstij un lūdza līdz 2010. gada decembra sākumam pieņemt lēmumu šajā lietā. Komisija atbildēja uz minēto vēstuli 2010. gada 7. decembrī. Nākamā tikšanās ar Austrijas pārstāvjiem notika 2010. gada 9. decembrī.
(11)
Austrijas iestādes 2010. gada 30. decembra vēstulē atsauca procedūras laikā minētos argumentus par labu pasākumam un lūdza Komisijai apstiprināt atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija atbildēja uz šo vēstuli 2011. gada 25. janvārī.
2. PASĀKUMA DETALIZĒTS APRAKSTS
(12)
Komisija savā 2009. gada 22. jūlija lēmumā apstiprināja Akta grozīto redakciju, izņemot vienīgi 22.c pantu, ar ko paredz atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Tāpēc šis apraksts attiecas tikai uz pieminēto mehānismu.
2.1. Atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem uzņēmumiem
(13)
Akta 3. daļa paredz, ka Austrijas iestādes piešķir vienam vai vairākiem uzņēmumiem koncesiju zaļās elektroenerģijas norēķinu centra (Ökostromabwicklungstelle, “norēķinu centrs”) uzdevumu veikšanai. Proti, koncesionāriem jāpērk zaļā elektroenerģija no ražotājiem un tā jāpārdod elektroenerģijas piegādātājiem par fiksētu cenu. Elektroenerģijas piegādātāju pienākums ir iegādāties no norēķinu centra procentuālu daļu no to kopējā piegādes apjoma; šī procentuālā daļa atbilst zaļās elektroenerģijas vidējam īpatsvaram kopējā Austrijas elektroenerģijas bilancē.
(14)
Pašreiz Austrija ir piešķīrusi vienu valsts mēroga koncesiju vienam norēķinu centram, proti, Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (OeMAG). OeMAG ir akciju sabiedrība, kura ir privāto tiesību subjekts un kuras revīziju veic zvērināts revidents. To uzrauga Austrijas Federālā ekonomikas un nodarbinātības ministrija un E-Control GmbH, Austrijas enerģētikas regulators. Būtiskos elementus pasākuma īstenošanā par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem (piemēram, metodes, kādā veidā elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem piešķir elektroenerģiju, cena, kas jāmaksā tirdzniecības uzņēmumiem, vai galapatērētāju ieguldījums) iepriekš nosaka Austrijas iestādes ar likumu vai rīkojumu. Domstarpības starp iesaistītajiem uzņēmumiem jārisina tiesā un nevis ar administratīvu tiesvedību.
(15)
OeMAG ir akciju sabiedrība, kas pieder elektropārvades sistēmu operatoriem, bankām un rūpniecības uzņēmumiem, proti, 24,4 % akciju pieder Verbund-APG un pārējās akcijas pa 12,6 % katram pieder VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB), Investkreditbank AG, un Smart Technologies. Verbund-APG ir 100 % Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft) meitasuzņēmums; 51 % Verbund AG akciju pieder Austrijas Republikai. VKW Netz AG pieder uzņēmumam Illwerke AG, savukārt 95,5 % tā akciju pieder Forarlbergas federālajai zemei. TIWAG-Netz AG pieder uzņēmumam TIWAG AG, kas savukārt ir 100 % Tiroles federālās zemes meitasuzņēmums. CISMO GmbH pieder bankai Oesterreichische Kontrollbank AG, kā arī elektropārvades sistēmu operatoriem un elektroenerģijas un gāzes uzņēmumiem. Oesterreichische Kontrollbank AG pieder Austrijas bankām. Investkredit Bank AG pieder galvenokārt tautas bankām (Volksbanken). Smart Technologies pieder uzņēmumam Siemens. Tādējādi valsts kontrolētiem akcionāriem pieder 49,6 % OeMAG akciju, bet privātajiem akcionāriem - 50,4 % OeMAG akciju. Komisijas rīcībā nav pierādījumu, ka valsts kontrolētie akcionāri var pārņemt kontroli vai vismaz kopīgu kontroli pār OeMAG.
(16)
Saskaņā ar Akta 22.c panta 1. punktā paredzēto mehānismu energoietilpīgie uzņēmumi varētu lūgt saviem elektroenerģijas piegādātājiem nepiegādāt viņiem zaļo elektroenerģiju. Šim nolūkam energoietilpīgiem uzņēmumiem jāpierāda, ka tie atbilst šādiem diviem nosacījumiem:
a)
tiem ir tiesības uz atlīdzību saskaņā ar Likumu par elektroenerģijas nodokļa atmaksu (Energieabgabevergütungsgesetz); un
b)
to izdevumi par zaļo elektroenerģiju ir vismaz 0,5 % no to ražošanas neto vērtības.
Atbrīvojumu piešķir, pamatojoties uz iesniegumu enerģētikas regulatoram E-Control.
(17)
Ja atbrīvojums tiek piešķirts, elektroenerģijas piegādātājiem ir juridiski aizliegts iekasēt papildu izmaksas par zaļo elektroenerģiju no šiem lielajiem elektroenerģijas patērētājiem.
(18)
Akta 22.c panta 5. punktā noteikts, ka “līgumos starp elektroenerģijas sadales uzņēmumiem un [lielajiem elektroenerģijas] galapatērētājiem ir jāiekļauj obligāts nosacījums, ka šiem galapatērētājiem nepiegādā zaļo elektroenerģiju, ko zaļās elektroenerģijas norēķinu centrs piešķir elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem, un ka uz šiem galapatērētājiem neattiecina papildu izmaksas par zaļo elektroenerģiju. Pretrunīgi līguma noteikumi ir spēkā neesoši” (6).
(19)
Ja energoietilpīgs uzņēmums ir atbrīvots no pirkšanas pienākuma, tam jāveic kompensācijas maksājums OeMAG 0,5 % apmērā no tā ražošanas neto vērtības iepriekšējā kalendārajā gadā (Akta 22.c panta 2. punkts).
2.2. Lēmuma par procedūras uzsākšanu kopsavilkums
(20)
Paziņojumā Austrijas iestādes minēja, ka atbrīvojuma mehānisms jāizvērtē neatkarīgi no vispārējās atbalsta shēmas zaļās elektroenerģijas ražotājiem, jo tas attiecas tikai uz “privāttiesiskām līgumattiecībām” starp energoietilpīgiem uzņēmumiem un elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem. Austrijas iestādes argumentēja, ka atbrīvojums nav valsts atbalsts un ka tad, ja tas tā būtu, šis atbalsts būtu saderīgs ar iekšējo tirgu analoģiski 4. nodaļai Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā.
(21)
Jautājumā par to, vai shēmā ir iesaistīts valsts atbalsts, Komisija tās lēmumā par procedūras uzsākšanu konstatēja, ka “atbrīvojumu” no finansējuma mehānisma nevar izvērtēt atsevišķi no paša finansējuma mehānisma. Komisija uzskatīja, ka “izņēmums” (atbrīvojums) ir nešķirami saistīts ar attiecīgo “noteikumu” un atbrīvojums ir vispārējās shēmas neatņemama sastāvdaļa, kura jāizvērtē atbilstīgi attiecīgajam tiesību aktam par valsts atbalstu. Turklāt likumdošana paredz, ka elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumi, kuru klienti pārsvarā ir uzņēmumi, kuriem piešķirts atbrīvojums, var pieteikties uz atbrīvojumu no garantētā tarifa; tādējādi šī shēma varētu radīt arī tiešos zaudējumus OeMAG, un tas pastiprina secinājumu, ka shēmā ir iesaistīts valsts atbalsts (7).
(22)
Komisija pauda šaubas par atbrīvojuma mehānisma saderību ar valsts atbalsta noteikumiem. Tādēļ Komisija nolēma uzsākt šā mehānisma formālo izmeklēšanas procedūru.
(23)
Tā kā Komisija vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu, Austrijas iestādes piešķīra atbrīvojuma mehānismā paredzētās priekšrocības (8), pamatojoties uz Kopienas pagaidu shēmas noteikumu, kas paredz piešķirt atbalstu līdz pat EUR 500 000 apmērā laikposmā no 2008. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim (9). Komisija apstiprināja šo shēmu kā daļu no valsts atbalsta pasākuma Nr. N 47a/09 “Ar kopējo tirgu saderīgs ierobežota apjoma atbalsts saskaņā ar Kopienas pagaidu shēmu” (“Österreichregelung Kleinbeihilfen”) (10). Šo shēmu drīkst piemērot visu tautsaimniecības nozaru uzņēmumiem, kuri nebija nonākuši grūtībās 2008. gada 1. jūlijā, izņemot zivsaimniecības un lauksaimniecības produktu primārās ražošanas nozari. Šā pasākuma rezultātā atbalstu saņēma vairāk nekā 2 000 uzņēmumu.
3. AUSTRIJAS IESTĀŽU PIEZĪMES
(24)
Tāpat kā pirmspaziņošanas un paziņošanas posmā, Austrijas iestādes joprojām uzskata, ka pasākums par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem nav valsts atbalsts, jo tajā nav iesaistīti valsts līdzekļi un tas nav selektīvs.
(25)
Taču arī tad, ja atbrīvojuma mehānisms būtu bijis valsts atbalsts, Austrijas iestādes uzskata, ka to jebkurā gadījumā var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu pēc analoģijas ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā, ar 25. pantu Komisijas 2008. gada 6. augusta Regulā (EK) Nr. 800/2008, kas atzīst atsevišķas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot Līguma 87. un 88. pantu (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) (11), un ar 17. pantu Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvā 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (12) (turpmāk - Enerģētikas nodokļu direktīva).
3.1. Valsts līdzekļi un attiecināmība
(26)
Attiecībā uz valsts līdzekļiem Austrijas iestādes uzskata, ka Akts ir analoģisks Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumam (Erneuerbare-Energien-Gesetz), kurš, pēc Austrijas iestāžu uzskatiem, neietver valsts līdzekļu izmantojumu. Austrijas iestādes šajā sakarā norāda uz Tiesas spriedumu PreussenElektra lietā (13).
(27)
Austrijas iestādes atbrīvojuma mehānismos, ko paredz Austrijas Zaļās elektroenerģijas akts un Vācijas Atjaunojamās enerģijas likums, saskata šādas kopīgas pazīmes:
a)
abās sistēmās papildu izmaksas, kas radušās garantētā iepirkumu tarifa rezultātā, sedz elektroenerģijas piegādātāji, kuriem jāiegādājas noteikta atjaunojamās enerģijas daļa par fiksētu cenu;
b)
abās sistēmās elektroenerģijas piegādātājiem nav pienākuma iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju tiem klientiem, kuri ir atbrīvoti no pienākuma pieņemt šādu atjaunojamo elektroenerģiju;
c)
abas sistēmas paredz pienākumu iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju no ražotājiem tiem tirgus dalībniekiem, kuri nedarbojas sabiedrisko pakalpojumu jomā; šiem tirgus dalībniekiem ir likumīgas tiesības attiecināt papildu izmaksas uz elektroenerģijas piegādātājiem, un pirkšanas pienākums un cenas ir noteiktas ar likumu;
d)
abās sistēmās regulators pārbauda, vai nav notikusi pārmērīga kompensācija attiecībā uz uzņēmumiem, kuriem ir pienākums iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju no ražotājiem.
(28)
Lēmuma par procedūras uzsākšanu 42.-48. punktā Komisija ir sīki izskaidrojusi, kāpēc un kādi izvērtētā pasākuma aspekti ir salīdzināmi ar pasākumu, uz kuru attiecas Tiesas Essent lieta (14). Austrijas iestādes apstrīd šos konstatējumus šādu iemeslu dēļ:
a)
OeMAG nav iestāde, ko valsts norīkojusi maksājumu iekasēšanai. Austrijas iestāžu izpratnē Vācijas tīklu operatoriem ir tāda pati loma kā Austrijas OeMAG;
b)
OeMAG ir privāts uzņēmums, nevis publisko tiesību subjekts kā tās korporācijas, kas ir Air France (15) un Salvat Père (16) lietās pieņemto spriedumu pamatā. Austrija šajā saistībā uzsver, ka valstij nav pilnvaru iecelt vadības vai uzraudzības padomes locekļus, ne arī uzraudzības pilnvaru vai veto tiesību pār OeMAG lēmumiem. Valstij nav arī pilnvaru pārņemt OeMAG funkcijas;
c)
visas tiesas prāvas, kurās ir iesaistīts OeMAG, ir parasto tiesas iestāžu ziņā;
d)
vienīgā valsts kontrole, kurai ir pakļauts OeMAG, ir Austrijas Revīzijas palātas ex-post revīzijas;
e)
valsts budžets nesedz nekādus zaudējumus, kas radušies OeMAG. Valsts iestāžu loma aprobežojas tikai ar cenu fiksēšanu attiecībā uz atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanu un pārdošanu. Tāpēc šajā gadījumā nav nekādas ietekmes uz valsts budžetu, kā tas bija Sloman Neptun (17) un Pearle (18) lietās;
f)
Energie-Control GmbH nav rīcības brīvības attiecībā uz atbrīvojuma piešķiršanu saskaņā ar Akta 22.c pantu;
g)
atbrīvojuma mehānisms neietekmē kopējo summu, ko elektroenerģijas piegādātāji maksā OeMAG. Vienīgās izmaiņas skar kopējās summas sadali starp dažādu kategoriju elektroenerģijas galapatērētājiem.
3.2. Selektivitāte
(29)
Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojums energoietilpīgiem uzņēmumiem nav valsts atbalsts, jo tas nav selektīvs.
(30)
Austrija atgādina, ka energoietilpīgie uzņēmumi tikai daļēji ir atbrīvoti no zaļās elektroenerģijas ražotājiem sniegtā atbalsta finansēšanas. Tiem ir jāmaksā kompensācija 0,5 % vērtībā no to ražošanas neto vērtības tieši OeMAG, un tādējādi tie joprojām finansē atbalstu zaļajai elektroenerģijai.
(31)
Citējot spriedumu Adria-Wien Pipeline lietā (19), Austrijas iestādes norāda, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu tautsaimniecības nozaru ierobežojums de jure un ka tas nav selektīvs de facto. Taču arī tad, ja prima facie atbalsts būtu uzskatāms par selektīvu, tas jebkurā gadījumā būtu attaisnojams ar sistēmas loģisko pamatu.
(32)
De jure selektivitāte. Zaļās elektroenerģijas akts neparedz pasākumam noteikt atsevišķu tautsaimniecības nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmumu ierobežojumu, kā arī neparedz citus selektīvos kritērijus. Austrijas iestādes savu argumentu pamatojumā norāda, ka tiesu praksē nekas neliecina par to, ka, tikai paredzot noteiktu ražošanas neto vērtības robežu, tiek izpildīts selektivitātes kritērijs attiecībā uz valsts atbalstu. Turklāt Austrijas iestādes norāda, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu tautsaimniecības nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmumu ierobežojums, kā arī uz to neattiecas nekādi citi selektivitātes kritēriji: atbilstīgi spēkā esošajiem pagaidu noteikumiem pasākums attiecas uz 19 dažādām tautsaimniecības nozarēm un aptuveni 2 300 uzņēmumiem. Tādējādi pasākums de jure nav selektīvs.
(33)
De facto selektivitāte. Saskaņā ar Austrijas iestāžu viedokli lielais skaits nozaru un uzņēmumu, uz kuriem attiecas atbrīvošanas mehānisms, kā arī fakts, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmuma ierobežojums un uz to neattiecas nekādi citi selektīvi kritēriji, liecina par to, ka pasākums de facto ir vispārīgs pasākums. Austrijas iestādes pamato šo nostāju arī ar spriedumu Adria-Wien Pipeline lietā. Austrija norāda, ka Tiesa šajā lietā izskatīja elektroenerģijas nodokļa daļēju atlīdzināšanu, kas tika piešķirta uzņēmumiem, kuru nodoklis pārsniedza 0,35 % no to ražošanas neto vērtības. Tiesa nolēma, ka “[..] valsts pasākumi, kuri paredz piešķirt daļēju enerģijas nodokļa atmaksu par dabasgāzi un elektrību, nav uzskatāmi par valsts atbalstu EK Līguma 92. panta (tagad - LESD 107. pants) izpratnē [..], ja tie attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības jomas” (20).
(34)
Pamatojums ar sistēmas loģisko pamatu. Attiecībā uz refinansēšanas un atbrīvošanas mehānisma struktūru Austrijas iestādes uzskata, ka maksājumu diferencēšana ir analoģiska citām nodokļu un maksājumu finansētām sistēmām. Tā kā ar šādu diferencēšanu tiek ņemta vērā uzņēmumu spēja segt papildu maksājumus, tā ir saskaņā ar sistēmas loģisko pamatu un tādējādi nav uzskatāma par valsts atbalstu. Austrijas iestādes uzskata, ka šāda nostāja bija arī Komisijai divos iepriekšējos lēmumos par valsts atbalstu (21).
(35)
Turklāt Austrijas iestādes norāda, ka atbrīvojuma mehānisms nevājina Aktā paredzētās vides priekšrocības, jo pieejamā atbalsta apjoms zaļās elektroenerģijas ražošanai nav samazināts. Ar vidi saistīto izmaksu samazināšana konkrētiem uzņēmumiem ir vienīgais veids, kā izveidot ilgtspējīgu zaļās elektroenerģijas finansēšanas mehānismu, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu atbalstu atjaunojamās enerģijas avotiem.
3.3. Saderība
(36)
Jautājumā par saderību Austrijas iestādes norāda, ka Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu pēc analoģijas var piemērot atbrīvošanas mehānismam.
(37)
Pamatnostādņu 4. nodaļa (151.-159. punkts) paredz prasības, lai saņemtu valsts atbalstu dabas resursu nodokļu samazinājuma vai atbrīvojuma veidā. Pastāv divu veidu novērtējums. Pirmkārt, ja atbalsts ir Kopienas tiesību aktos saskaņota dabas resursu nodokļa samazinājuma vai atbrīvojuma veidā, pasākums ir saderīgs ar iekšējo tirgu ar nosacījumu, ka atbalsta saņēmēji maksā vismaz minimālo Kopienas nodokļa likmi, kas noteikta Enerģētikas nodokļu direktīvā (22). Ja pasākums paredz tādu Kopienas tiesību aktos saskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumu vai atbrīvojumu, kas pārsniedz šo minimālo nodokļu likmi, vai ar Kopienas tiesību aktiem nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumu vai atbrīvojumu, dalībvalstīm jāsniedz sīka informācija par pasākuma nepieciešamību un samērīgumu.
(38)
Austrijas iestādes ierosina pēc analoģijas piemērot Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu attiecībā uz atbalstu dabas resursu nodokļu samazinājuma vai atbrīvojuma veidā. Austrijas iestādes uzskata, ka pasākumu pēc analoģijas var izvērtēt jo īpaši attiecībā uz nosacījumiem par Kopienas tiesību aktos saskaņotiem dabas resursu nodokļiem. Ņemot vērā šo juridisko pamatu, atbrīvojuma mehānismu var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja attiecīgie uzņēmumi arī turpmāk maksā Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzēto minimālo nodokļu likmi, t. i., EUR 0,50/MWh, ko tie arī dara. No tā izriet, ka papildu atvieglojumu no garantētā iepirkuma tarifa sistēmas, daļēji atbrīvojot no iemaksām tās finansējumā, var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo atlikušās iemaksas zaļās elektroenerģijas ražošanas finansējuma atbalstam arī turpmāk ir uzskatāmas par minimālā elektroenerģijas nodokļa papildinājumu.
(39)
Austrijas iestādes uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms vismaz netiešā veidā sekmē augstāku vides aizsardzības līmeni. Saskaņā ar Austrijas iestādēm atbrīvojuma mehānisms ir nepieciešams, lai varētu kopumā palielināt summu, ko elektroenerģijas patērētāji maksā par atjaunojamo elektroenerģiju.
(40)
Austrijas iestādes pamato šo argumentu, salīdzinot Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 152. punkta formulējumu ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. panta formulējumu (23). Salīdzinot Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas formulējumu vairāku valodu versijās, Austrijas iestādes secina, ka regulas 25. panta darbības joma ir plašāka nekā Pamatnostādņu 152. punkta darbības joma, proti, Pamatnostādņu 152. punktā minēto dabas resursu nodokļu samazinājumu nosacījums ir ar Kopienas tiesību aktiem pilnīgi saskaņoti enerģētikas nodokļi, savukārt regulas 25. pantā ir skaidri noteikts, ka atbalsta shēmas dabas resursu nodokļu samazinājuma veidā, piemēram, elektroenerģijas maksas samazinājums saskaņā ar Enerģētikas nodokļu direktīvu, ir atbrīvotas no prasības par paziņošanu, ja ir izpildīti Enerģētikas nodokļu direktīvā (Direktīva 2003/96/EK) minētie nosacījumi. Tādējādi Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzētie nosacījumi par nodokļu samazinājumu faktiski ir ietverti atbrīvojuma mehānismā energoietilpīgiem uzņēmumiem. Līdz ar to Enerģētikas nodokļu direktīvas loģiskais pamats, novērtējumi un pieeja, kā arī nosacījumi, kas uz šo direktīvu attiecas, piemēram, Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pants, ir piemērojami ierosinātajam atbrīvojuma mehānismam. Tāpēc gan atbrīvojuma mehānisms, gan Austrijas izmantotā sistēma, attiecinot izmaksas par elektroenerģijas patēriņu, atbilst Enerģētikas nodokļu direktīvai un tādējādi ir attaisnojami saskaņā ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu, respektīvi saderīgi ar iekšējo tirgu pēc analoģijas ar minēto pantu (24).
(41)
Austrijas iestādes atsaucas uz 2006. gada 7. jūlija“Kopīgo dokumentu par Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu vides aizsardzībai un Enerģētikas nodokļu direktīvas pārskatīšanu”(Joint paper on the revision of the Community guidelines on State aid for environmental protection and Energy Tax Directive) (25). Kopīgajā dokumentā skaidri norādīts, ka dalībvalstīm jāspēj piemēroties apstākļiem, lai varētu veikt pienācīgu diferencēšanu. Atbrīvojumi vai diferencētas likmes ir arī daļa no dabas resursu nodokļu un maksājumu būtības un loģikas. Tāpēc dalībvalstis uzskatīja, ka Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā un Vispārējā grupu atbrīvojuma regula būtu jāinterpretē plašā nozīmē.
(42)
Visbeidzot Austrijas iestādes detalizēti argumentē, ka līdzīgas sistēmas pastāv arī citās dalībvalstīs, un uzsver, ka Zaļās elektroenerģijas akts ir lielā mērā salīdzināms ar Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu. Tā kā Austrijas energoietilpīgie uzņēmumi konkurē ar uzņēmumiem, kas atrodas citās dalībvalstīs (piemēram, Vācijā) un ārpus ES, atbrīvojuma mehānismam ir būtiska nozīme, lai novērstu nelabvēlīgus apstākļus starptautiskajā konkurencē.
4. NO TREŠAJĀM PERSONĀM SAŅEMTĀS PIEZĪMES
(43)
Austrijas Valsts nodarbinātības dienests iesniedza piezīmes saistībā ar lēmumu par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Organizācija, kas pārstāv 3,2 miljonus biedru, uzskata, ka Zaļās elektroenerģijas akta finansēšanas mehānisms ietver valsts atbalstu. Tā nepiekrīt Austrijas iestāžu uzskatam, ka atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem patērētājiem ir saderīgs ar tiesību aktiem par valsts atbalstu. Valsts nodarbinātības dienests uzsver, ka mehānisms uzliek papildu slogu maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU) un mājsaimniecībām, kuru pienākums ir veikt papildu maksājumus par zaļo elektroenerģiju pat tad, ja tie nav galvenie patērētāji. Tā rezultātā notiktu konkurences kropļošana uz MVU rēķina.
(44)
Nodarbinātības dienests atsaucas uz Komisijas 2006. gada 4. jūlija lēmumu, kurā Komisija secina, ka garantēto iepirkuma tarifu sistēma ietver valsts atbalstu (26). Tā kā tiesiskais regulējums, ar ko pārvalda garantēto iepirkuma tarifu sistēmu, kopš tā laika nav mainījies, dienests norāda, ka 2008. gada Zaļās elektroenerģijas aktā paredzētā atbalsta sistēma joprojām ietver valsts atbalstu. Dienestu interesē, kā Austrijas iestādes tagad var pamatot savu nostāju, kas atšķiras no iepriekš paustās, kad tās paziņoja par Akta iepriekšējo redakciju.
(45)
Dienests nepiekrīt Austrijas iestādēm, ka lielo patērētāju atbrīvojums no pirkšanas pienākuma, ko paredz Akts, būtu uzskatāms par enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšanu. Austrijas iestādes, citējot iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas apstiprināja enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšanu, tagad cenšas saņemt apstiprinājumu arī atbrīvojuma mehānisma piemērošanai lielajiem elektroenerģijas patērētājiem, kas nav pieļaujams. Dienests uzskata, ka šī analoģija ir nepamatota.
(46)
Enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšana bija valsts atbalsts, kas tiek piešķirts, izmantojot nodokļu sistēmu, un tā mērķis bija vismaz netiešā veidā uzlabot vides aizsardzību, savukārt energoietilpīgu uzņēmumu atbrīvojumam no pirkšanas pienākuma nav ar vides aizsardzību saistīta mērķa un to nevarētu ietilpināt Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā kategorijā.
(47)
Tā kā Akts jo īpaši paredz lielo patērētāju atbrīvojumu no šāda pirkšanas pienākuma, šis noteikums nav uzskatāms par dabas resursu nodokļa samazinājumu vai atbrīvojumu saskaņā ar Pamatnostādņu 4. nodaļu.
(48)
Turklāt arī tad, ja 4. nodaļu varētu piemērot pēc analoģijas, atbrīvojuma mehānisms nebūtu ar to saderīgs šādu iemeslu dēļ, proti, nav paredzēta pasākuma ierobežošana uz laiku līdz 10 gadiem. Pašreizējos tirgus apstākļos cenu elastība ir pietiekama, lai nodrošinātu, ka jebkādu ražošanas izmaksu palielinājumu attiecīgajās nozarēs (piemēram, papīra un tērauda rūpniecībā) varētu attiecināt uz patērētājiem; tas nozīmē, ka atbrīvojuma mehānisms neatbilst Pamatnostādņu 158.c punktā paredzētajam nosacījumam.
(49)
Turklāt atbrīvojums nav proporcionāls, jo patērētājiem, kas darbojas energoietilpīgās nozarēs, nav jāiegādājas zaļā elektroenerģija, kā rezultātā tiktu kavēta atjaunojamās enerģijas cenu tuvošanās tirgus cenu līmenim. Turklāt MVU un mājsaimniecībām vienām pašām būtu jāsedz papildu izmaksas, kas saistītas ar zaļās elektroenerģijas ražošanu, lai gan tās patērēja tikai nelielus enerģijas apjomus. Tādējādi atbrīvojuma mehānisms neatbilst arī Pamatnostādņu 159.a punktā minētajam nosacījumam.
(50)
Netika noslēgti arī Pamatnostādņu 159.c punktā minētie nolīgumi, ar kuriem lielie elektroenerģijas patērētāji apņēmās izpildīt Aktā paredzētos mērķus. Visbeidzot atbrīvojuma mehānisms lielajiem patērētājiem nesekmēja energoefektivitāti vai videi draudzīgu enerģijas izmantošanu, bet tieši otrādi - izslēdza šos patērētājus no jebkādas dalības ES mēroga vides mērķu sasniegšanā.
(51)
Tāpēc pēc Valsts nodarbinātības dienesta uzskata Akta 22. pants bija darbības atbalsta pasākums sui generis, kas neradīja labvēlīgu ietekmi uz vidi un neatbilda Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredzētajām prasībām. Tā kā atbalstam nav laika ierobežojuma un nav paredzēts to samazināt laika gaitā, un tā kā tas izkropļo konkurenci galvenokārt uz MVU rēķina, pēc Valsts nodarbinātības dienesta uzskata to nedrīkstētu atļaut.
5. PASĀKUMA NOVĒRTĒJUMS
(52)
Komisija pārbaudīja paziņoto pasākumu atbilstīgi LESD 107. pantam un turpmākajiem pantiem un EEZ Līguma 61. pantam un turpmākajiem pantiem (27).
(53)
Komisija norāda, ka paziņotais tiesību akts ietver divus atsevišķus pasākumus, un Komisijas 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu tie abi tika attiecināti uz valsts atbalstu (28). Aktā paredzēts atbalsts palielināta iepirkumu tarifa veidā par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem. Tas ietver arī noteikumu, ka energoietilpīgus uzņēmumus, ņemot vērā konkrētus apstākļus, var daļēji atbrīvot no pienākuma maksāt palielināta iepirkuma tarifu. Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā atzina palielinātu iepirkuma tarifu sistēmu par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem kā valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, tomēr izteica šaubas par atbrīvojuma mehānisma saderīgumu ar valsts atbalsta noteikumiem un tāpēc uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru par šo Akta aspektu. Komisija 2009. gada 22. jūlija lēmumā apstiprināja, ka atbalsts zaļās elektroenerģijas ražotājiem ir saderīgs ar valsts atbalstu, taču tā nepieņēma galīgo nostāju jautājumā par to, vai energoietilpīgu uzņēmumu atbrīvojums no pirkšanas pienākuma ir uzskatāms par valsts atbalstu un, ja tā ir, vai šis atbrīvojuma mehānisms ir saderīgs ar valsts atbalsta noteikumiem. Šie jautājumi tika izskatīti formālās izmeklēšanas procedūras laikā, kā rezultātā tika pieņemts šis lēmums. Tomēr saskaņā ar turpmāko izklāstu 2009. gada 22. jūlija lēmuma konstatējumam, ka, izmantojot OeMAG, novirzītie līdzekļi zaļās elektroenerģijas ražotājiem ir valsts līdzekļi, ir būtiska nozīme, nosakot, vai mehānismā, kas atbrīvo energoietilpīgus uzņēmumus no ieguldījuma šajos līdzekļos, ir iesaistīti valsts līdzekļi.
5.1. Valsts atbalsta esamība
(54)
Pasākums ietver valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja: pirmkārt, tas piešķir priekšrocību atbalsta saņēmējiem; otrkārt, to finansē valsts vai no valsts līdzekļiem; treškārt, tas rada priekšrocības atsevišķiem uzņēmumiem vai saimnieciskām darbībām; ceturtkārt, tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot vai apdraudēt konkurenci iekšējā tirgū.
5.1.1. Priekšrocība
(55)
Ja iespējamo priekšrocību radījis atbrīvojums vai daļējs atbrīvojums no regulējoša maksājuma, jānoskaidro viens jautājums - vai atbilstīgi tiesību aktos noteiktai shēmai valsts atbalsta pasākums piešķir priekšrocību konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai LESD 107. panta 1. punkta nozīmē salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri atrodas juridiski un faktiski salīdzināmā situācijā, ņemot vērā attiecīgā pasākuma mērķi (29).
(56)
Šajā gadījumā attiecīgā pasākuma mērķis ir palielināt ieņēmumus no elektroenerģijas lietotājiem, lai finansētu elektroenerģijas ražošanu no atjaunojamiem avotiem. Energoietilpīgi uzņēmumi faktiski un juridiski ir tādā pašā situācijā kā citi elektroenerģijas lietotāji, jo tie patērē elektroenerģiju un iegādājas to no elektroenerģijas piegādātājiem, kuriem savukārt ir pienākums pirkt konkrētu atjaunojamās elektroenerģijas daudzumu par tiesību aktos fiksētu cenu (“norēķinu cena” (Verrechnungspreis)). Ja atbrīvojuma mehānisms nepastāv, energoietilpīgie uzņēmumi maksā elektroenerģijas piegādātājiem papildu maksu par zaļo elektroenerģiju saskaņā ar elektrības rēķinu. Šādā veidā elektroenerģijas piegādātāji attiecina papildu izmaksas, kas radušās sakarā ar to pienākumu pirkt zaļo elektroenerģiju no norēķinu centra. Citiem elektroenerģijas lietotājiem, kuri juridiski un faktiski ir tādā pašā situācijā, jo tie visi pērk elektroenerģiju, šādu iespēju nav. Tādējādi atbrīvojuma mehānisms piešķir priekšroku energoietilpīgiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar visiem citiem elektroenerģijas patērētājiem.
(57)
Pamatojoties uz E-Control piešķirto atbrīvojumu, energoietilpīgiem uzņēmumiem ir tiesības lūgt, lai tiem nepiegādā zaļo elektroenerģiju, un elektroenerģijas piegādātājiem ir ar likumu aizliegts attiecināt uz atbrīvotajiem uzņēmumiem jebkādas izmaksas, kas tiem radušās sakarā ar to pienākumu pirkt zaļo elektroenerģiju no norēķinu centra. Tā vietā energoietilpīgie uzņēmumi maksā norēķinu centram 0,5 % no savas ražošanas neto vērtības.
(58)
Tādējādi atbrīvojuma mehānisma ietekmē tiek noteikta maksimālā robeža energoietilpīgo nozaru uzņēmumu iemaksām, palielinot norēķinu centra ieņēmumus, ja tiek sasniegts konkrēts līmenis. Līdz ar to šie uzņēmumi likumīgā veidā tiek daļēji atbrīvoti no maksas, kura tiem būtu jāsedz parastos tirgus apstākļos. Tātad atbrīvojuma mehānisms piešķir priekšroku tiem uzņēmumiem, kuri atbilst tā piešķiršanas nosacījumiem.
(59)
Saskaņā ar Austrijas iestāžu pausto informāciju šā atvieglojuma apmērs var sasniegt līdz pat EUR 44 miljoniem gadā (30). Līdz ar to pasākums rada priekšrocības šiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem.
5.1.2. Valsts līdzekļi un attiecināmība
Saskaņā ar pastāvošo tiesas praksi priekšrocību var klasificēt par valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu tikai tad, ja tas ir piešķirts tiešā vai netiešā veidā, izmantojot valsts līdzekļus, un šo līdzekļu izmantošana ir attiecināma uz valsti (31).
(60)
Šajā sakarā Austrijas iestādes izvirza divkāršu argumentu. Pirmkārt, līdzekļi, kurus kontrolē OeMAG, nav valsts līdzekļi. Otrkārt, pat tad, ja līdzekļi, kurus kontrolē OeMAG, ir valsts līdzekļi, OeMAG ieņēmumu samazināšanās atbrīvojuma mehānisma piemērošanas dēļ nesamazina valsts līdzekļus, jo valsts nav iesaistīta līmenī, kas ir pakārtots OeMAG (t. i., energoietilpīgo patērētāju un elektroenerģijas sadales uzņēmumu līmenī).
(61)
Komisija konstatē, ka atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem uzņēmumiem samazina norēķinu centra, OeMAG, ieņēmumus, jo elektroenerģijas piegādātājiem nav pienākuma pirkt zaļo elektroenerģiju, lai to piegādātu tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem, kuriem piešķirts atbrīvojums, un šo energoietilpīgo uzņēmumu tiešā maksājuma summa OeMAG ir mazāka par summu, ko OeMAG būtu saņēmis, ja energoietilpīgajiem uzņēmumiem nebūtu piešķirts atbrīvojums.
(62)
Tādēļ Komisija konstatē, vai līdzekļi, kurus, pamatojoties uz Zaļās elektroenerģijas aktu, kontrolē norēķinu centrs, tas ir, OeMAG, ir valsts līdzekļi. Ja tas tā ir, izvērtējamā pasākuma rezultātā samazinās valsts ieņēmumi, un tādējādi tā finansējumu veido valsts līdzekļi.
(63)
Essent lietā (32) valsts bija noteikusi sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības SEP - uzņēmumam, kas pieder vairākiem holandiešu elektroenerģijas ražošanas uzņēmumiem, iekasēt ieņēmumus no elektroenerģijas tīkla lietotājiem noteiktā uzcenojuma. Tiesību akti paredzēja, ka SEP drīkst izmantot ieņēmumus no uzcenojuma tikai tiesību aktos paredzētiem mērķiem, tas ir, lai segtu neatgūstamās izmaksas, kas elektroenerģijas uzņēmumiem radušās sakarā ar elektroenerģijas tirgus liberalizēšanu.
(64)
Tiesa nosprieda, ka SEP iekasētais uzcenojums ir uzskatāms par valsts līdzekļiem, jo tas atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
uzcenojums tika piemērots privātiem uzņēmumiem ar valsts iestādes izdotu aktu (sprieduma 47.-66. punkts);
b)
valsts bija uzticējusi SEP veikt uzdevumu saistībā ar sabiedrisku saimnieciski nozīmīgu pakalpojumu, proti, iekasēt maksājumu (68. punkts);
c)
SEP nav tiesību izmantot ieņēmumus no šiem maksājumiem citiem, tiesību aktos neparedzētiem mērķiem, un tās uzdevuma veikšana tiek stingri kontrolēta (69. punkts).
(65)
Šis spriedums skaidri pierādīja, ka attiecīgais pasākums atšķiras no PreussenElektra lietā izskatītā pasākuma, jo “valsts nebija izraudzījusies uzņēmumus valsts līdzekļu pārvaldīšanai, bet bija uzticējusi tiem pirkšanas pienākumu, izmantojot pašu finanšu līdzekļus” (33). Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu norādīja, ka Austrijas valsts ir izveidojusi OeMAG un piešķīrusi tam licenci, un tā dibināšanas dokumentos ir paredzēts uzdevums pārvaldīt zaļās elektroenerģijas atbalstam nepieciešamos līdzekļus. Komisija secināja, ka fakts, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, nav pietiekams, lai pierādītu, ka pasākumā nav ietverts valsts atbalsts. Proti, paziņotais pasākums nav salīdzināms ar PreussenElektra lietas shēmu.
(66)
PreussenElektra lietā tika izskatītas darījuma attiecības starp privātiem uzņēmumiem, kurās nebija iesaistīta starpniekiestāde, savukārt ar Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu OeMAG tika uzticēts iekasēt un sadalīt zaļās elektroenerģijas ražošanai paredzētos līdzekļus. Turklāt Tiesa nošķir Essent lietu no Pearle un PreussenElektra lietām: Pearle lietā līdzekļi, ko iekasēja profesionāla iestāde, tika izmantoti nevis valsts iestāžu noteiktajiem mērķiem, bet gan privātas reklāmas kampaņas vajadzībām; savukārt PreussenElektra lietā privātie uzņēmumi, kam bija jāpērk atjaunojamā elektroenerģija par fiksētu cenu, izmantoja savus līdzekļus un nevis ieņēmumus no valsts vārdā iekasētajiem maksājumiem (72.-74. punkts).
(67)
Šajā gadījumā Komisijai jāizvērtē, vai valsts izraudzījās OeMAG maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai, kā tas bija SEP lietā, vai arī OeMAG izmantoja savus līdzekļus, kā to darīja uzņēmumi PreussenElektra lietā (34).
(68)
Maksājuma esamība. Komisijai vispirms jānoskaidro, vai OeMAG iekasētā nauda ir uzskatāma par maksājumu. Zaļās elektroenerģijas akta 10. un 19. iedaļa paredz, ka elektroenerģijas piegādātājiem jāpērk noteikts atjaunojamās elektroenerģijas apjoms par cenu, kas pārsniedz tirgus cenu, dēvētu par “norēķinu cenu”(Verrechnungspreis). Saskaņā ar Akta 22.b iedaļu norēķinu cena jānosaka ik gadu ar federālā ekonomikas un darba ministra rīkojumu; 22.b iedaļā ir noteiktas standarta vērtības. Elektroenerģijas tirgus cenas un norēķinu cenas, kas ir noteikta ar valsts iestādes aktu, starpība veido maksājumu par elektroenerģiju. Šajā gadījumā šis maksājums netiek veikts citiem parastajos komercdarījumos iesaistītajiem tirgus dalībniekiem, kā tas bija PreussenElektra lietā, kad Tiesa secināja, ka te nav iesaistīti valsts līdzekļi. Šajā gadījumā maksājumu saņēmējs ir iestāde, kurai ir konkrēts uzdevums iekasēt un sadalīt šos līdzekļus tikai sabiedrības interesēs esošiem mērķiem.
(69)
Privātas iestādes izraudzīšanās maksājuma iekasēšanai un pārvaldīšanai. Akts paredz, ka maksājumu iekasē nevis valsts, bet gan juridiska persona, kurai piešķirta koncesija darboties kā norēķinu centram. Pašreiz koncesija darboties kā norēķinu centram visā Austrijas teritorijā pieder OeMAG. Ar koncesiju OeMAG ir uzticēts sabiedriska pakalpojuma pienākums iekasēt maksājumu norēķinu cenas veidā no visiem elektroenerģijas piegādātājiem.
(70)
Parasti elektroenerģijas piegādātāji var brīvi attiecināt šo maksu uz elektroenerģijas patērētājiem, un, raugoties no ekonomiskā viedokļa, var pieņemt, ka parasti tie tā arī darīs. Tomēr Akts aizliedz šiem uzņēmumiem attiecināt maksu uz tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem, kuri saskaņā ar Akta 22.c iedaļu ir atbrīvoti no pienākuma pirkt atjaunojamo elektroenerģiju.
(71)
Komisija secina, ka valsts bija uzticējusi OeMAG veikt tautsaimniecisku sabiedrisku nozīmīgu pakalpojumu, proti, iekasēt un pārvaldīt šo maksājumu.
(72)
Līdzekļu kontrole un to izmantošana tiesību aktā paredzētajam mērķim. Akta 23. iedaļā noteikts, ka OeMAG jātur ieņēmumi no norēķinu cenas īpašā bankas kontā. Šajā kontā iekasētos līdzekļus var izmantot tikai atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanai. OeMAG jānodrošina Federālajai Ekonomikas un darba ministrijai un Austrijas Revīzijas palātai piekļuve visiem dokumentiem jebkurā laikā. Turklāt neatkarīgi no OeMAG īpašumtiesību struktūras saskaņā ar Akta 15. iedaļu Revīzijas palātai jāveic ex post revīzija.
(73)
Komisija secina, ka OeMAG ir jāizmanto līdzekļi tiesību aktā paredzētajam mērķim un ka valsts stingri pārbauda šo līdzekļu izmantošanu.
(74)
Pamatojoties uz spriedumiem Essent un Steinike lietās, Komisija secina, ka līdzekļi, ko iekasē un pārvalda OeMAG, ir uzskatāmi par valsts līdzekļiem.
(75)
Austrijas iestādes ir minējušas vairākus argumentus, pamatojot savu uzskatu, ka OeMAG situācija ir salīdzināma drīzāk ar PreussenElektra lietas, nevis Essent lietas situāciju. Ņemot vērā turpmākajos apsvērumos izklāstīto, šie argumenti neiztur rūpīgu pārbaudi.
(76)
Pirmkārt, Komisija norāda, ka Austrijas iestādes salīdzina Zaļās elektroenerģijas aktu ar Vācijas Atjaunojamās enerģijas likuma iepriekšējo un tagadējo redakciju, citējot Tiesas spriedumu lietā PreussenElektra (35). Taču šo salīdzinājumu konkrētajā gadījumā nevar izmantot. Šajā lēmumā Komisija pārbauda tikai ierosināto pasākumu un necentīsies izvērtēt Vācijas vai citas valsts līdzīgu likumdošanu: katra lieta jāizskata pēc tās būtības. Tomēr attiecībā uz minētajiem argumentiem jāņem vērā, ka Austrijas likumdošana ievērojami atšķiras no Vācijas likuma, kas tika ņemts vērā PreussenElektra lietā. PreussenElektra lietā Tiesa konstatēja, ka tikai tās priekšrocības, kuras tiešā veidā piešķir valsts vai valsts norīkota vai izveidota privāta iestāde, varētu ietvert valsts līdzekļu izmantošanu. Turklāt Tiesa secināja, ka privātiem elektroenerģijas piegādes uzņēmumiem uzliktais pirkšanas pienākums nebija saistīts ar valsts līdzekļu tiešu vai netiešu pārvedumu. Tāpēc šeit paziņotā shēma nav identiska ar PreussenElektra lietā izskatīto shēmu. Kā jau Komisija minēja tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu, Komisija uzskata, ka Austrijas shēma ietver tādu līdzekļu izmantošanu, kas ir attiecināmi uz valsts līdzekļiem. Austrijas shēma atšķiras no Vācijas shēmas jo īpaši ar to, ka tā paredz valsts norīkotu starpniekiestādi (OeMAG) un ka valsts uzrauga un pārbauda šīs iestādes pārvaldīto līdzekļu iekasēšanu un sadali. Turklāt Komisija uzskata, ka Austrijas shēma varētu atļaut arī, ka valsts veic tiešus maksājumus OeMAG.
(77)
Attiecībā uz tagadējo Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu būtu jāņem vērā, ka šis pasākums nav šā lēmuma priekšmets; Komisija līdz šim nav izvērtējusi šo pasākumu un tāpēc nevar sīki izskatīt šķietamo analoģiju starp Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu un tagadējo Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu.
(78)
Bez tam Austrijas iestādes argumentē, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, nevis publisko tiesību subjekts kā Air France un Salvat Père lietās minētās korporācijas. Austrijas iestādes var īstenot savu kontroli pār OeMAG, tikai veicot ex post revīziju tā kontos un atsaucot tā koncesiju.
(79)
Komisija norāda, ka šajā ziņā spriedums Essent lietā liecina par to, ka gadījumos, kad valsts norīko kādu iestādi iekasēt un pārvaldīt no maksājumiem gūtos ieņēmumus, nav vajadzības izšķirt, vai tā ir publiska vai privāta iestāde. Tiesa savos secinājumos nav norādījusi, vai SEP ir publiska vai privāta iestāde; no tā izriet, ka šim faktam nebija nozīmes attiecībā uz tās spriedumu. Šis arguments atbilst 106. punktam ģenerāladvokāta Mengozzi secinājumos Essent lietā un Tiesas spriedumam Steinike lietā (36).
(80)
Tāpēc fakts, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, neizslēdz valsts līdzekļu klātbūtni. Izšķirošais jautājums ir, vai valsts to ir norīkojusi maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai.
(81)
Bez tam Austrijas iestādes argumentē, ka valsts budžets nesedz nekādus zaudējumus, kas var rasties OeMAG, un ka valsts iestāžu loma aprobežojas tikai ar atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanas un pārdošanas cenas noteikšanu; tāpēc valsts budžets netiek apgrūtināts tādā veidā, kā tas notika Sloman Neptun un Pearle lietās.
(82)
Komisija uzsver, ka Essent lietā tika pierādīts, ka nauda, kas bija privātās iestādes rīcībā, kuru valsts norīkoja maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai, ir uzskatāma par valsts līdzekļiem. Līdz ar to samazinātā maksājuma summa, ko maksā konkrēti uzņēmumi, kuriem ir pienākums veikt maksājumu, ir pietiekams iemesls, lai to uzskatītu par apgrūtinājumu valstij.
(83)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu argumentu, ka E-Control nav rīcības brīvības piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem atbrīvojumu no pirkšanas pienākuma, Komisija norāda, ka atbilstīgi ģenerāladvokāta Mengozzi skaidrojumam tā atzinuma 109. punktā Essent lietā fakts, ka iestādei, kas ir norīkota iekasēt un pārvaldīt maksājumus, nav rīcības brīvības, ir maznozīmīgs jautājumā par to, vai šie līdzekļi ir uzskatāmi par valsts līdzekļiem.
(84)
Visbeidzot Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojuma mehānisms neskar kopējo summu, ko elektroenerģijas piegādātāji maksā OeMAG, bet tikai kopējās summas sadali starp dažādu kategoriju elektroenerģijas galapatērētājiem; Komisija uz to norāda, ka jautājumā par valsts līdzekļu izmantošanu nav būtisks fakts, ka valsts ieņēmumu zaudējumus var kompensēt, palielinot valsts ieņēmumus no citiem avotiem. Izšķiroša nozīme ir tam, ka uzņēmums gūst priekšrocību un ka šī priekšrocība samazina ieņēmumus, ko valsts gūst no šā uzņēmuma. Ir skaidrs, ka valstij galu galā būs jāatrod citi ieņēmumu avoti deficīta kompensēšanai.
(85)
Komisija secina, ka konkrētās lietas fakti atbilst Essent un Steinike lietās izskatītajiem faktiem: visi kritēriji, kas tika noteikti Essent un Steinike lietās, lai pārbaudītu valsts līdzekļu esamību, ir izpildīti. Tādējādi izvērtētais pasākums ir finansēts ar valsts līdzekļiem.
(86)
OeMAG kontrolē esošo līdzekļu izmantošanu regulē tiesību akti, proti, Zaļās elektroenerģijas akts. Tāpēc līdzekļu izmantošana ir attiecināma uz valsti.
(87)
No iepriekš minētā izriet, ka atbrīvojuma mehānisma dēļ rodas valsts līdzekļu zaudējumi un tie ir attiecināmi uz valsti.
5.1.3. Pasākuma selektivitāte
(88)
Komisija norāda, ka pat tad, ja pasākums teorētiski varētu izrādīties neitrāls gan attiecībā uz uzņēmumiem, gan uz tautsaimniecības nozarēm, praktiski tas joprojām var būt selektīvs.
(89)
Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojuma mehānisms nav uzskatāms par valsts atbalstu, jo tas nav selektīvs, bet gan vispārīgs pasākums, kas ir atvērts visiem uzņēmumiem un visām nozarēm. Pirmkārt, Austrijas iestādes min, ka 0,5 % robežvērtība paziņotajā shēmā neizvirza nekādus ierobežojumus attiecībā uz konkrētām nozarēm, uzņēmuma lielumu vai citiem selektīviem kritērijiem (37). Otrkārt, Austrijas iestādes konstatēja, ka pasākums faktiski ietekmē 2 300 uzņēmumus 19 dažādās nozarēs; tas liecinot par to, ka pasākums patiešām ir atvērts visiem uzņēmumiem un visām tautsaimniecības nozarēm.
(90)
Pasākums ir selektīvs, ja tas dod priekšroku tikai konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai. Tas nav selektīvs, ja tas attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības veida.
(91)
Komisija uzskata, ka 0,5 % robežvērtība vien nav pietiekams fakts, lai paziņoto shēmu uzskatītu par vispārēju pasākumu. Tieši otrādi - Komisija uzskata, ka šīs noteiktās robežvērtības dēļ ne visi valsts teritorijā esošie uzņēmumi var gūt labumu no paziņotā pasākuma.
(92)
Austrijas iestādes minēja, ka paziņotais pasākums attiecas uz uzņēmumiem, kuru izdevumu pieaugums pārsniedz 0,5 % no to ražošanas neto vērtības par iemaksām zaļās elektroenerģijas atbalstam. Komisija atzīst, ka šie nosacījumi ir ļoti līdzīgi prasībām, kas minētas “energoietilpīga uzņēmuma” definīcijā Enerģētikas nodokļu direktīvas 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā (38). Austrijas iestādes argumentē, ka 0,5 % robeža nav pietiekams kritērijs, lai paziņoto pasākumu uzskatītu par selektīvu. Pēc Austrijas iestāžu uzskata, šo secinājumu atbalsta Tiesas spriedums Adria-Wien Pipeline lietā. Šajā lietā tiesai bija jāizskata enerģētikas nodokļa daļēja atmaksa, kas tika piešķirta uzņēmumiem, kuru nodoklis pārsniedza 0,35 % no to ražošanas neto vērtības. Tiesa nolēma, ka “valsts pasākumi, kuri paredz piešķirt enerģētikas nodokļu atmaksu par dabasgāzi un elektrību, nav uzskatāmi par valsts atbalstu EK Līguma 92. panta (tagad - LESD 107. pants) izpratnē (..), ja tie attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības jomas” (39).
(93)
Tomēr Komisija uzskata, ka minētais spriedums neizslēdz selektivitātes fakta konstatēšanu attiecībā uz 0,5 % robežvērtību šajā gadījumā. Spriedums bija pēc Austrijas tiesas lūguma sniegts prejudiciāls nolēmums par pastāvošo enerģētikas nodokļa atmaksas shēmu. Austrijas tiesa iesniedza divus jautājumus. Pirmkārt, tā vēlējās noskaidrot, vai fakts, ka saskaņā ar pastāvošo shēmu nodokļa atmaksa tika piešķirta tikai tiem uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu, liecina par to, ka šī atmaksa ir selektīva. Otrkārt, tiesa uzdeva hipotētisku jautājumu, kā Tiesa izvērtētu nodokļa atmaksu, ja tā neattiektos tikai uz uzņēmumiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu, bet gan uz visiem uzņēmumiem neatkarīgi no to darbības veida.
(94)
Attiecībā uz pirmo jautājumu Tiesa konstatēja, ka ierobežojums piešķirt nodokļa atmaksu tikai ražotājiem padara šo pasākumu par selektīvu. Ņemot vērā otrā jautājuma hipotētisko raksturu, tas ir, kā Tiesa novērtētu nodokļa atmaksu, kas tiktu piedāvāta visām tautsaimniecības nozarēm, Komisija atbildēja diezgan vispārīgi. Tā sacīja, ka pasākums ir uzskatāms par selektīvu, ja tas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, un nav uzskatāms par selektīvu, ja tas dod priekšroku visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem, tos nešķirojot (40). Tiesa secināja, ka valsts pasākumi nav uzskatāmi par valsts atbalstu, ja “tie attiecas uz visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem neatkarīgi no to darbības veida.” (41). Tomēr Tiesa nenorādīja, vai pasākums, kurš ir pakļauts 0,35 % robežvērtībai, patiešām attiecas uz visiem uzņēmumiem. To minēja arī ģenerāladvokāts Jacobs savā atzinumā par nākamo Tiesas spriedumu: “Tiesa Adria-Wien lietā nepārbaudīja 0,35 % robežvērtības ietekmi” (42). Tiesai nebija jālemj par to, vai atbrīvojuma mehānisms kā tāds (t.i., neņemot vērā ierobežojumu piešķirt nodokļa atmaksu uzņēmumiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu) faktiski ir selektīvs. Tāpēc Tiesa neizslēdza iespēju, ka 0,35 % robežvērtība varētu būt selektīvs kritērijs, ja tā ietekmē pasākums praktiski nebūtu atvērts visiem valsts teritorijā esošajiem uzņēmumiem.
(95)
Turpretim Komisija uzskata, ka Tiesa minēja dažas norādes, ka šāda robežvērtība varētu būt selektīvs kritērijs arī tad, ja pasākums būtu atvērts vairākām atšķirīgām nozarēm. Atbildot uz otro jautājumu, Tiesa minēja, ka “ne atbalsta saņēmēju uzņēmumu lielais skaits, ne to nozaru dažādība un nozīme, kurās darbojas šie uzņēmumi, nav iemesls secinājumiem, ka valsts iniciatīva ir vispārīgs ekonomiski politisks pasākums” (43). Saskaņā ar tiesu praksi daudzus pasākumus, kas neattiecas uz konkrētām nozarēm, faktiski var uzskatīt par selektīviem, ja tie nav atvērti visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem (44). Tātad pat tādus pasākumus, kuri ir atvērti visām nozarēm, var uzskatīt par selektīviem, pamatojoties uz to, ka faktiski tie nav atvērti visiem uzņēmumiem attiecīgajā teritorijā.
(96)
Šis uzskats ir atspoguļots arī Komisijas lēmumā par Austrijas enerģētikas nodokļa atmaksu (45). Pamatojoties uz iepriekš izklāstīto Tiesas lēmumu, Austrijas iestādes paplašināja pasākumu, ietverot tajā visu nozaru uzņēmumus. Tomēr, izvērtējot grozīto shēmu, Komisija konstatēja, ka pasākums joprojām ir selektīvs, jo, lai gan formāli atvieglojums ir atvērts visiem uzņēmumiem, praksē labumu no tā gūtu tikai tie uzņēmumi, kuri patērē daudz enerģijas salīdzinājumā ar to ražošanas neto vērtību (46). Komisija secināja, ka nodokļu atvieglojums uzskatāms par nelikumīgu (t. i., nepaziņotu) valsts atbalstu un tas nav saderīgs ar iekšējo tirgu (47).
(97)
Komisijas lēmuma rezultātā Austrijas administratīvā tiesa lūdza Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā (48). Austrijas tiesas iesniegtie jautājumi attiecās uz nelikumīgās nodokļa atmaksas ietekmes darbības jomu, un Tiesa nesāka vēlreiz izskatīt selektivitātes aspektu. Tomēr šo jautājumu izskatīja ģenerāladvokāts. Savā atzinumā ģenerāladvokāts minēja, ka “saskaņā ar Komisijas viedokli, piešķirot atmaksu tikai tiem pakalpojumu uzņēmumiem (papildus ražošanas uzņēmumiem), kuri nav izslēgti ar 0,35 % robežvērtību, tiktu vienkārši palielināts atbalsta saņēmēju loks. Tomēr atbalsts tā rezultātā nezaudētu savu ietekmi kā tādu, jo tā selektivitātes kritērijs joprojām saglabātos” (49). Turklāt ģenerāladvokāts konstatēja, ka “Komisijas pamatojums tās 2004. gada lēmumā ir pārliecinošs attiecībā uz 0,35 % robežvērtības selektīvo raksturu grozītajā shēmā.” (50).
(98)
Komisija no iepriekš minētā secina, ka 0,5 % robežvērtība šajā gadījumā ir atlases kritērijs, kas ierobežo paziņotā pasākuma labumu, attiecinot to uz energoietilpīgiem uzņēmumiem, un izslēdz uzņēmumus, kuri nav energoietilpīgi. Neatkarīgi no to nozaru skaita, kuras gūst labumu no pasākuma, noteiktā robežvērtība nozīmē, ka ne visi valsts teritorijā esošie uzņēmumi var gūt labumu no paziņotā pasākuma. Tāpēc šīs robežvērtības ietekmē paziņotais pasākums kļūst selektīvs.
(99)
Turklāt Komisija konstatē, ka šeit izvērtējamo atbrīvojuma mehānismu var izmantot tikai tie uzņēmumi, kas ir tiesīgi saņemt enerģētikas nodokļa atmaksu saskaņā ar Austrijas likumu par elektroenerģijas nodokļa atmaksu, kas bija Komisijas lēmuma priekšmets lietā par Austrijas elektroenerģijas nodokļa atmaksu. Tādējādi Komisijas pamatojums minētajā lēmumā mutatis mutandis ir piemērojams arī šajā lietā.
(100)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu paustā argumenta otro rindu Komisija uzskata, ka paziņotais pasākums arī ir selektīvs, jo praksē tas galvenokārt koncentrējas uz ierobežotu skaitu uzņēmumu, kuri nodarbojas ar konkrētu energoietilpīgu preču ražošanu. Saskaņā ar Tiesas tiesu praksi pasākums jāanalizē, nevis atsaucoties uz tā cēloņiem vai mērķiem, bet saistībā ar tā ietekmi (51). Tas nozīmē, ka pat tad, ja formāli pasākums ir atvērts visām nozarēm un visiem uzņēmumiem, to joprojām var uzskatīt par selektīvu, ja tas praktiski nav atvērts visiem valsts teritorijā esošajiem uzņēmumiem. Tiesa nosprieda, ka “ne atbalsta saņēmēju uzņēmumu lielais skaits, ne to nozaru dažādība un nozīme, kurās darbojas šie uzņēmumi, nav iemesls secinājumam, ka a) shēma ir vispārīgs ekonomiski politisks pasākums” (52).
(101)
Veicot pārbaudi, Komisija konstatēja, ka paziņotā shēma galvenokārt koncentrējās uz pavisam nelielu uzņēmumu skaitu, no kuriem lielākā daļa nodarbojās ar preču ražošanu. Austrijas iestādes 2010. gada 9. septembrī iesniedza datus par pašreiz piemēroto shēmu, tas ir, ar atbalsta intensitāti, kas ir zemāka par paziņotajām robežvērtībām. Saskaņā ar šo informāciju no aptuveni 300 000 Austrijas uzņēmumiem tikai aptuveni 2 000 uzņēmumu jeb mazāk nekā 1 % no visiem Austrijas uzņēmumiem pieteicās uz šīs shēmas labumu saņemšanu. Pēc shēmas piemērošanas aptuveni 66 % no labumu saņēmējiem bija uzņēmumi, kuri “nodarbojās ar preču ražošanu” (53). Komisija konstatē, ka gadījumā, ja Austrijas iestādēm būtu jāpalielina atbalsta intensitāte, pārsniedzot de minimis robežas, kuras pagaidām izmanto shēmā, pasākums visticamāk vēl vairāk koncentrētos uz uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu. To apliecina fakts, ka, pamatojoties uz Austrijas iestāžu sniegto informāciju, tikai 12 uzņēmumi gūtu labumu no atbalsta intensitātes, kas pārsniedz pašlaik piemērojamo shēmas intensitāti, un ka tikai divi no minētajiem uzņēmumiem darbojas transporta nozarē, bet pārējie 10 nodarbojas ar preču ražošanu (54).
(102)
Komisija secina, ka paziņotā shēma sniegs nelielu atbalstu vai nesniegs to nemaz vairākumam Austrijas tautsaimniecības nozaru un galvenokārt dos labumu uzņēmumiem, kuri darbojas kādā no preču ražošanas nozarēm. Neatkarīgi no to nozaru skaita, kurās uzņēmumi varētu gūt labumu pasākuma rezultātā, pasākums galvenokārt koncentrējas uz uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu, tāpēc tas faktiski ir uzskatāms par selektīvu.
(103)
Komisija secina, ka paziņotais atbrīvojuma mehānisms ir selektīvs gan tāpēc, ka tas paredz 0,5 % robežvērtību, kas ierobežo pasākumu, attiecinot to uz energoietilpīgiem uzņēmumiem, gan arī tāpēc, ka šie uzņēmumi galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu.
(104)
Komisija norāda, ka pat tad, ja pasākumam ir selektīvs raksturs, tas neatbilst selektivitātes nosacījumam, ja to attaisno tās sistēmas būtība un vispārējā struktūra, kurai tas pieder (55). Tiesa attiecīgi nosprieda, ka tas ir jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij (56).
(105)
Saskaņā ar Tiesu ir “jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti īpašai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus.” Tikai pēdējos minētos mehānismus var attaisnot ar nodokļu sistēmas, kurai pasākums pieder, būtību vai vispārīgo struktūru (57). Neraksturīgie mērķi ir jāņem vērā, izvērtējot atbalsta saderību (58).
(106)
Austrijas iestādes uzskata, ka Akta 22.c iedaļā paredzētā maksājumu diferencēšana ir paredzēta, lai varētu noteikt papildu maksājumus dažādu jaudu uzņēmumiem. Turklāt atbrīvojuma mehānisms neietekmējot Aktā paredzētos labvēlīgos vides aspektus, jo zaļās elektroenerģijas ražošanai pieejamā atbalsta summa netiek samazināta. Austrijas iestādes apgalvo, ka, tikai samazinot vides maksājumus konkrētiem uzņēmumiem, ir iespējams izveidot ilgtspējīgu zaļās elektroenerģijas finansēšanas mehānismu, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu atbalstu atjaunojamās enerģijas avotiem.
(107)
Komisija šajā sakarā norāda, ka ar norēķinu cenām izveidotās sistēmas raksturīgie mērķi ir palielināt ieņēmumus, lai jo īpaši sekmētu atjaunojamo enerģiju. Tomēr atbrīvojuma mehānisma mērķis ir palielināt energoietilpīgu uzņēmumu konkurētspēju, samazinot to maksu par elektroenerģiju un tādējādi uzlabojot uz norēķinu cenas balstītās sistēmas pieņemamību. Šis mērķis ir raksturīgs sistēmas loģiskajam pamatam un vispārējai struktūrai.
(108)
Saskaņā ar Tiesas spriedumu šāda raksturīgā mērķa īstenošanas centieni nav pietiekams iemesls, lai attaisnotu pasākumu, atsaucoties uz nodokļu sistēmas būtību vai vispārējo struktūru (59). To var analizēt tikai pasākuma saderības izvērtēšanas laikā (60).
(109)
Lai pamatotu šo uzskatu, ka atbrīvojuma mehānismu attaisno sistēmas loģiskais pamats un vispārējā struktūra, Austrijas iestādes citē divus lēmumus par valsts atbalstu; tomēr šajos gadījumos bija cita situācija. Valsts atbalsta pasākums N 271/06, Dānijas nodoklis par lieko siltumu, kas paredzēts nevis konkurētspējas uzlabošanai, bet nodokļu piemērošanas nodrošināšanai līdzvērtīgā veidā visiem uzņēmumiem. Valsts atbalsta pasākums N 860/06, Vācijas enerģētikas nodokļa atbrīvojums par energoproduktu divējādu izmantošanu, kurš pamatojās uz principu, ka energoproduktiem būtu jāpiemēro nodoklis tikai tad, ja tos izmanto apkurei vai kā degvielu.
(110)
Ņemot vērā iepriekš minēto, paziņotais atbrīvojums energoietilpīgiem uzņēmumiem nav attaisnojams ar tās sistēmas būtību un vispārējo struktūru, pie kuras tas pieder.
(111)
Komisija secina, ka paziņotais pasākums atbilst selektivitātes kritērijiem, jo tas faktiski ir selektīvs, un to neattaisno sistēmas būtība un vispārējā struktūra.
5.1.4. Konkurences kropļošana un ietekme uz tirdzniecību
(112)
Atbalsta saņēmēji pasākumā, ko Komisija uzskata par darbības atbalstu, galvenokārt nodarbojas ar energoietilpīgu produktu, piemēram, metāla vai papīra, ražošanu (61). Šajās rūpniecības nozarēs notiek tirdzniecība starp dalībvalstīm, un vienas dalībvalsts uzņēmumi konkurē ar citas dalībvalsts uzņēmumiem. Tāpēc attiecīgais pasākums var izkropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību iekšējā tirgū.
5.1.5. Secinājums
(113)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo tas ietekmē valsts līdzekļu samazināšanos un tādējādi dod priekšrocību energoietilpīgiem uzņēmumiem. Tā rezultātā pasākums varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
5.2. Atbalsta likumība
(114)
Austrijas iestādes ir apņēmušās neuzsākt atbalsta īstenošanu, kamēr Eiropas Komisija nebūs to apstiprinājusi. Austrijas iestādes paziņoja par pasākumu pirms tā īstenošanas uzsākšanas, tādējādi izpildot LESD 108. panta 3. punktā paredzēto prasību (62).
5.3. Atbalsta saderība
(115)
Saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu Komisija var paziņot, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Atbilstīgi pastāvošajai tiesu praksei dalībvalstij ir pienākums pierādīt attiecīgā pasākuma saderību (63).
(116)
Atbalsta lietās, kuras attiecas uz LESD 107. panta 3. punktu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība (64). Izmantojot šo rīcības brīvību, Komisija ir publicējusi pamatnostādnes un paziņojumus, paredzot kritērijus, saskaņā ar kuriem nosaka konkrētu atbalsta veidu saderību ar iekšējo tirgu atbilstīgi LESD 107. panta 3. punktam. Tiesa ir konsekventi uzsvērusi, ka Komisijai ir juridiski saistošas tās publicētās pamatnostādnes un paziņojumi valsts atbalsta uzraudzības jomā, ja tie atbilst Līguma noteikumiem un ja dalībvalstis tos ir akceptējušas (65).
(117)
Tāpēc, pirmkārt, būtu jāpārbauda, vai paziņotais atbalsts attiecas uz vienas vai vairāku pamatnostādņu un paziņojumu darbības jomu un vai to var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo tas atbilst šeit norādītajiem saderības kritērijiem.
(118)
Austrijas iestādes uzskata, ka paziņotais pasākums attiecas uz Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā (66) darbības jomu vai Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā ir piemērojamas pēc analoģijas. Turklāt tās uzskata, ka atbalsts attiecas uz Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas darbības jomu (67).
(119)
Tomēr pastāv skaidri definētas situācijas, kurās var piešķirt darbības atbalstu. Proti, darbības atbalstu īpašos apstākļos var piešķirt kā nodokļu atlaidi atbilstīgi 4. nodaļai Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā (68) vai 25. pantam Vispārējā grupu atbrīvojumu regulā (69). Atsevišķos gadījumos atbalstu var izvērtēt arī, tieši pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
5.3.1. Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā
(120)
Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā piemērošanas darbības joma ir definēta šādi (70):
“(58)
Šīs pamatnostādnes attiecas uz valsts atbalstu vides aizsardzībai. Tās piemēro saskaņā ar citām ar valsts atbalstu saistītām Kopienas politikas jomām, citiem noteikumiem Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā un Līgumā par Eiropas Savienību, kā arī tiesību aktos, kas pieņemti, pamatojoties uz šiem līgumiem.
(59)
Šīs pamatnostādnes attiecas uz atbalstu, kas paredzēts, lai atbalstītu vides aizsardzību visās nozarēs, uz kurām attiecas EK līgums. Tās skar arī nozares, uz kurām attiecas īpaši Kopienas noteikumi par valsts atbalstu (metālapstrāde, kuģu būve, automobiļu rūpniecība, sintētisko šķiedru ražošana, transports, ogļrūpniecība, lauksaimniecība un zivsaimniecība), ja vien šajos īpašajos noteikumos nav noteikts citādi.”
(121)
Pamatnostādņu 70.1. punktā definēta “vides aizsardzība” kā “jebkura darbība, kuras mērķis ir labot vai novērst saņēmēja darbības radītu kaitējumu fiziskajai videi vai dabas resursiem vai veicināt šo resursu efektīvu izmantošanu, mazināt šāda kaitējuma risku vai efektīvāk izmantot dabas resursus, tostarp izmantojot energotaupības pasākumus un atjaunojamos enerģijas avotus”. Pamatnostādņu 151. punkts paredz, ka atbalsts attiecas uz Pamatnostādņu darbības jomu ar nosacījumu, ka tas vismaz netieši veicina vides aizsardzības līmeņa uzlabošanos.
(122)
Austrijas iestādes uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms netiešā veidā veicina vides aizsardzību divu iemeslu dēļ: tas ir nepieciešams priekšnoteikums, lai nodrošinātu politisko atbalstu norēķinu cenas paaugstināšanai, kas ir vajadzīgs, lai finansētu atjaunojamās elektroenerģijas ražošanas turpmāku palielināšanu; un tas palielina elektroenerģijas lietošanas cenu, tādējādi sekmējot energoefektīvas darbības centienus.
(123)
Attiecībā uz pirmo argumentu Komisija norāda, ka ne vienmēr pastāv saistība starp norēķinu cenu un atjaunojamās elektroenerģijas ražošanas līmeņa pieaugumu. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvu 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (“Atjaunojamās enerģijas direktīva”) (71), Austrijas pienākums ir palielināt elektroenerģijas ražošanu no atjaunojamiem avotiem. Tomēr tā var brīvi izvēlēties, kādā veidā to finansēt. Austrija, piemēram, varētu šim nolūkam izmantot nodokļu ieņēmumus. Līdz ar to nav nepieciešamības piemērot atbrīvojuma mehānismu, lai palielinātu atjaunojamās enerģijas ražošanu.
(124)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu pausto otro argumentu Komisija norāda, ka atbrīvojuma mehānisms darbojas kā maksimālās robežvērtības noteikšana. Vidējā cena par elektroenerģiju, ko maksā energoietilpīgi uzņēmumi, attiecīgi samazinās ar katru papildu izmantoto kilovatstundu, kas pārsniedz noteikto robežvērtību. Tā vietā, lai sekmētu energoefektivitāti, atbrīvojuma mehānisms faktiski to samazina.
(125)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms neattiecas uz Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā darbības jomu.
(126)
Taču arī tad, ja šis pasākums attiektos uz Pamatnostādņu darbības jomu (bet tas tā nav), Komisija norāda, ka tas nebūtu uzskatāms par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo nav izpildīti turpmāk minētie kritēriji, ko paredz Pamatnostādņu 4. nodaļa.
(127)
Saderības izvērtēšanas nolūkā Pamatnostādņu 4. nodaļa izšķir saskaņotus un nesaskaņotus dabas resursu nodokļus. Parafiskālā nodeva norēķinu cenas veidā nav Savienības līmenī saskaņots dabas resursu nodoklis. Atjaunojamās enerģijas direktīva paredz obligātos mērķus attiecībā uz atjaunojamo enerģiju, taču atstāj dalībvalstu ziņā izvēli par šo mērķu sasniegšanas veidu.
(128)
Tāpēc atbrīvojuma mehānisms būtu jāizskata atbilstīgi noteikumiem par nesaskaņotiem dabas resursu nodokļiem, ko paredz Pamatnostādņu 4. nodaļa (72).
(129)
Saskaņā ar šiem noteikumiem dalībvalstij jāsniedz informācija par attiecīgajām nozarēm vai atbalsta saņēmēju kategorijām, uz kurām attiecas atbrīvojumi jeb atlaides, par galveno atbalsta saņēmēju situāciju katrā attiecīgajā nozarē un par to, kādu ieguldījumu nodokļu politika varētu dot vides aizsardzībai. Turklāt tai pienācīgi jāraksturo nozares, kurām piemērots atbrīvojums, un jāiesniedz saraksts ar lielākajiem atbalsta saņēmējiem katrā nozarē (jo īpaši ņemot vērā apgrozījumu, tirgus daļas un nodokļa bāzes lielumu) (73). Pamatojoties uz šo informāciju, Komisijai jāizvērtē, vai dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir nepieciešams un samērīgs. Attiecībā uz nepieciešamību jāatbilst šādiem nosacījumiem: saņēmēju atlases pamatā ir objektīvi un pārredzami kritēriji, un nesamazināts dabas resursu nodoklis ievērojami palielina ražošanas izmaksas, kuras nevar novirzīt uz patērētājiem, neradot pārdošanas apjomu būtisku samazinājumu (74). Attiecībā uz samērīgumu dalībvalstij jāpierāda, ka katrs atsevišķais saņēmējs maksā daļu no valsts nodokļa likmes, kas kopumā atbilst katra atsevišķā saņēmēja ekoloģiskajam raksturlielumam, vai vismaz 20 % no valsts nodokļa, ja vien nav pamatota zemāka likme, šo samazinājumu vai atbrīvojumu obligāts nosacījums ir nolīgumu noslēgšana ar mērķi sasniegt vides aizsardzības mērķus (75).
(130)
Lai gan Komisija vairākkārt atkārtoja savu prasību, Austrijas iestādes šo informāciju nav sniegušas (76). Līdz ar to Komisija nevarēja izvērtēt, vai atbalsts ir nepieciešams un samērīgs un kā tas varētu sekmēt vides aizsardzību.
5.3.2. Analoģija ar Pamatnostādņu 4. nodaļu
(131)
Ņemot vērā, to, ka paziņotais atbrīvojuma mehānisms pat netiešā veidā neietekmē vides aizsardzību, Komisija pārbaudīja, vai tā varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu pēc analoģijas ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā.
(132)
Saskaņā ar Austrijas iestādēm atbrīvojuma mehānismu var izvērtēt pēc analoģijas ar noteikumiem par saskaņoto enerģētikas nodokļu atvieglojumiem, ko paredz 152.-153. punkts par vides aizsardzību. Pamatnostādņu 4. nodaļā izklāstīti divi veidi dabas resursu nodokļu samazinājuma izvērtējumam, kā rezultātā var tikt izdarīti atšķirīgi secinājumi. Pirmkārt, tā paredz samazināt tos enerģētikas nodokļus, kuri ir saskaņoti atbilstīgi Enerģētikas nodokļu direktīvai, kuri uzskatāmi par saderīgiem bez turpmākas analīzes ar nosacījumu, ka ir ņemti vērā Enerģētikas nodokļu direktīvā noteiktie nodokļu minimālie līmeņi. Otrkārt, tā paredz noteikumus nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazināšanas izvērtēšanai un tādu saskaņotu enerģētikas nodokļu izvērtēšanai, kas ir zem minimālajiem nodokļu līmeņiem, kuri ir noteikti Enerģētikas nodokļu direktīvā. Dalībvalstij abos gadījumos jāsniedz detalizēta informācija par pasākuma nepieciešamību un samērīgumu. Austrijas iestādes argumentē, ka Komisija varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu parafiskālajām nodevām, pamatojoties uz to, ka saņēmēji maksā vismaz minimālo Austrijas enerģētikas nodokļu līmeni.
(133)
Komisija norāda, ka nav bijuši precedenti tās lēmumu vai Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu praksē attiecībā uz 4. nodaļā Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredzēto saskaņotu enerģētikas nodokļu izvērtēšanas noteikumu piemērošanu parafiskālajām nodevām pēc analoģijas.
(134)
Saskaņā ar pastāvošo Tiesas praksi Savienības tiesību akta noteikumu var analoģiski piemērot, ja ir izpildīti šādi divi nosacījumi. Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi ir ļoti līdzīgi tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot analoģiskā veidā. Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi ir nepilnīgi, tādējādi tie nav saderīgi ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un to var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus (77). Ņemot vērā šos nosacījumus, Komisija norāda, ka analoģiju ES tiesību aktos var izmantot tikai izņēmuma gadījumos.
(135)
Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamiem noteikumiem jābūt ļoti līdzīgiem tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot pēc analoģijas. Tā kā 4. nodaļa Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā attiecas uz dabas resursu nodokļu samazināšanu vai atbrīvojumu, noteikumiem, kurus piemēro paziņotajiem nodokļiem saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, jābūt līdzīgiem tiem noteikumiem, kurus piemēro dabas resursu nodokļiem.
Tomēr Komisija uzskata, ka atbilstīgi ES tiesību aktiem pastāvošā situācija dabas resursu nodokļu jomā nav salīdzināma ar atbilstīgi ES tiesību aktiem pastāvošo situāciju parafiskālo nodevu jomā. Lai gan ES tiesību akti neparedz konkrētus noteikumus parafiskālo nodevu regulēšanai, tie paredz konkrētus noteikumus, kas ir piemērojami enerģētikas nodokļiem. Šajā sakarā jo īpaši jāmin minimālie nodokļu līmeņi, ko paredz Enerģētikas nodokļu direktīva, un izņēmumi attiecībā uz šiem minimālajiem līmeņiem saskaņā ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā un 25. pantu Vispārējā grupu atbrīvojuma regulā. Attiecībā uz parafiskālajām nodevām Komisija norāda, ka ES tiesību akti neparedz noteikumus par šo nodokļu samazināšanu vai atbrīvojumu no tiem, kā arī minimālos līmeņus.
(136)
Tādējādi Komisija secina, ka uz parafiskālajām nodevām, ko paredz Austrijas shēma, neattiecas tie noteikumi, kurus piemēro dabas resursu nodokļiem saskaņā ar ES tiesību aktiem.
(137)
Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamiem noteikumiem jābūt nepilnīgiem, kas nav saderīgi ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un ko var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus.
(138)
Tomēr pasākumus, uz kuriem neattiecas Pamatnostādņu darbības joma, nevar izvērtēt saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tāpēc Komisija nesaskatīja Pamatnostādnēs nevienu nepilnību, pamatojoties uz kuru varētu pēc analoģijas izvērtēt paziņotos pasākumus. Šis secinājums attiecas uz analoģijas izmantošanu gan attiecībā uz saskaņotiem nodokļiem, gan uz nesaskaņotiem nodokļiem.
(139)
Turklāt situāciju, kad tiesību akti neparedz noteikumus par atbrīvojumu no parafiskālajām nodevām, jebkurā gadījumā nevarētu labot, piemērojot tādus analoģiskus noteikumus, kas attiecas uz enerģijas nodokļiem saskaņā ar ES tiesību aktiem. Ja noteikumus, kas attiecas uz saskaņotu enerģētikas nodokļu samazināšanu, pēc analoģijas piemērotu nesaskaņotām parafiskālajām nodevām, uzņēmumi varētu sasniegt Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzētos minimālos nodokļu līmeņus, veicot šādas parafiskālās nodevas. Tāpēc šāda pieeja nesaskan ar Enerģētikas nodokļu direktīvu. Komisija uzskata, ka minimālās likmes Enerģētikas nodokļu direktīvā tika paredzētas tikai tāpēc, lai tās piemērotu saskaņotā enerģētikas nodokļu sistēmā. Izmantojot minimālās likmes par kritēriju ārpus saskaņotu nodokļu sistēmas, to piemērošana neatbilstu paredzētajam mērķim. Minimālās nodokļu likmes noteikti netika paredzētas, lai noteiktu energoietilpīgiem uzņēmējiem piemērojamo kopējo apgrūtinājumu, kas izriet no vidi regulējošiem pasākumiem, piemēram, saistībā ar palielinātu iepirkuma tarifu finansēšanas mehānismu. Ar šādu pieeju netiktu ņemts vērā fakts, ka valsts atbalsta politika atzīst iecietīgu attieksmi pret nodokļu atbrīvojumiem, kas pārsniedz saskaņotu minimālo līmeni tāpēc, ka visās dalībvalstīs saskaņotu minimālo likmju piemērošana vismaz zināmā mērā nodrošina līdzvērtīgus apstākļus. Šis arguments neattiecas uz apgrūtinājumiem saistībā ar palielināta iepirkuma tarifa sistēmām, kuras nav saskaņotas un kurās jebkura novirze no standarta ieguldījumiem var izkropļot konkurenci.
(140)
Līdz ar to fakts, ka ES tiesību aktos nav paredzēti noteikumi par parafiskālo nodevu samazināšanu, nav uzskatāms par nepilnību, kas nav saderīga ar ES tiesību aktu vispārīgajiem principiem un ko varētu novērst, pēc analoģijas piemērojot spēkā esošos noteikumus par saskaņotu enerģētikas nodokļu samazināšanu.
(141)
Jebkurā gadījumā, ja minētos noteikumus tomēr varētu piemērot pēc analoģijas, atbrīvojuma mehānismu nevarētu uzskatīt par saderīgu 129.-133. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ.
(142)
Komisija secina, ka tā nesaskata paziņotā atbrīvojuma mehānisma analoģiju ar Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļā paredzētajiem saskaņoto enerģētikas nodokļu samazināšanas izvērtēšanas noteikumiem, tāpēc tā nevar apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz šādu analoģiju.
5.3.3. Analoģija ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu
(143)
Komisija turklāt izskatīja, vai tā varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu.
(144)
Austrijas iestādes uzskata, ka atšķirīgais formulējums Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļā un Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā ļauj apstiprināt pasākumu, pamatojoties uz analoģiju ar regulas 25. pantu. Austrijas iestādes norāda, ka 152. punkts Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredz:
“Lai to varētu apstiprināt saskaņā ar EK līguma 87. pantu, nodokļa samazinājumam vai atbrīvojumam attiecībā uz saskaņotajiem nodokļiem, jo īpaši tiem, kas saskaņoti ar Direktīvu 2003/96/EK, jābūt saderīgam ar attiecīgajiem piemērojamiem Kopienas tiesību aktiem un jāatbilst tajos noteiktajiem ierobežojumiem un nosacījumiem”,
(145)
savukārt Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pants paredz:
“Atbalsta shēmas vides aizsardzībai, ko veido dabas resursu nodokļa samazinājums un kas atbilst Direktīvas 2003/96/EK nosacījumiem, ir saderīgas ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 3. punkta nozīmē, un uz tām attiecas atbrīvojums no prasības par paziņošanu saskaņā ar Līguma 88. panta 3. punktu, ja ir izpildīti šā panta 2. un 3. punktā minētie nosacījumi” (78).
(146)
Austrijas iestādes secina, ka regulas 25. panta darbības joma, iespējams, ir plašāka par Pamatnostādņu 152. punkta darbības jomu. Austrijas iestādes norāda, ka Pamatnostādņu 152. punkts, iespējams, attiecas tikai uz nodokļiem, kas ir saskaņoti ar Enerģētikas nodokļu direktīvu, savukārt regulas 25. pants tikai nosaka, ka atbrīvojuma mehānisma piemērošanā jāņem vērā Enerģētikas nodokļu direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi pat tad, ja tie neattiecas uz saskaņotajiem enerģētikas nodokļiem. Tāpēc regulas 25. punktu var piemērot nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumam, ko var uzskatīt par saderīgu, ja vispārējā nodokļu sistēmā ir ņemti vērā minimālie enerģētikas nodokļu līmeņi. Austrijas iestādes atzīst, ka iemaksas, ko maksā saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, nav nodokļi (79), taču norāda, ka paziņoto atbrīvojuma mehānismu var izvērtēt un apstiprināt pēc analoģijas ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. punktā paredzēto noteikumu par dabas resursu nodokļiem.
(147)
Tomēr Komisija šajā gadījumā nesaskata analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu. Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi nav līdzīgi tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot pēc analoģijas. Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā ir skaidri noteikts, ka šo pantu piemēro tikai dabas resursu nodokļiem, kas ir saskaņoti atbilstīgi Enerģētikas nodokļu direktīvai. Tāpēc klasificēšana par enerģētikas nodokli ir regulas 25. panta piemērošanas “nosacījums”. Šo interpretāciju pamato fakts, ka atbilstīgi Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas loģiskajam pamatam tās darbības joma nevar būt plašāka par Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā, uz ko tā attiecas, darbības jomu. Tāpēc regulas 25. pants viennozīmīgi attiecas tikai uz enerģētikas nodokļiem, kas ir saskaņoti ar Enerģētikas nodokļu direktīvu. Kā jau iepriekš minēts, iemaksas, ko maksā saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, nav dabas resursu nodokļi, un Enerģētikas nodokļu direktīvas noteikumi uz tiem neattiecas. Līdz ar to enerģētikas nodokļiem piemērojamie noteikumi nav līdzīgi noteikumiem, kas nosaka Austrijas palielinātos iepirkuma tarifus. Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamos noteikumos nav nepilnību, kas nav saderīgas ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un ko var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus. Nodokļu samazinājumus vai līdzīgus pasākumus, kuri nav atrunāti Vispārējā grupu atbrīvojuma regulā, nevar automātiski uzskatīt par nesaderīgiem ar ES tiesību aktiem, tikai jāievēro pienākums par to paziņošanu atbilstīgi LESD 108. pantam. Tos var izvērtēt un noteikt par saderīgiem saskaņā ar Pamatnostādnēm par atbalstu vides jomā vai gadījumā, kad tās nav piemērojamas, saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tādējādi Austrijas atbalsta shēmai piemērojamie noteikumi nav nepilnīgi un nesaderīgi ar ES tiesību aktiem.
(148)
Komisija secina, ka tā nesaskata saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu maksāto iemaksu analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā minētajiem saskaņotajiem enerģētikas nodokļiem un tāpēc nevar apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz šādu analoģiju.
5.3.4. Saderība ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu
(149)
Komisija konstatē, ka Austrijas iestādes nav norādījušas, ka atbrīvojuma mehānismu var paziņot par saderīgu ar iekšējo tirgu, tieši pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tā kā dalībvalstij ir jānorāda visi iemesli, kas pamato saderību (80) un jāpierāda, ka ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi, šā iemesla dēļ Austrijas iestādes nevar izmantot šo iemeslu saderības pamatošanai.
(150)
Neraugoties uz to, Komisija pārbaudīja, vai tā varētu paziņot atbrīvojuma mehānisma saderību atbilstīgi šim juridiskajam pamatojumam.
(151)
LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā noteikts, ka par saderīgu ar iekšējo tirgu var uzskatīt tādu “atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm”. Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi Komisija var paziņot, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tas sekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu (81), ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (82), un tam nav nelabvēlīga ietekme uz tirdzniecības apstākļiem tādā mērā, ka tas kaitē kopīgām interesēm.
(152)
Tādējādi saskaņā ar pastāvošo Komisijas praksi pasākumus var paziņot par saderīgiem pa tiešo saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, ja tie ir samērīgi un ja pozitīvā ietekme uz kopīgā mērķa sasniegšanu pārsniedz negatīvo ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību (83). Komisija uzskata par piemērotu šajā sakarā uzdot divus šādus jautājumus:
1)
vai pasākums ir paredzēts skaidri definēta vispārējas intereses mērķa sasniegšanai;
2)
vai pasākums ir piemērots kopīgas intereses mērķa sasniegšanai? Jo īpaši jānoskaidro:
a)
vai atbalsta pasākums ir piemērots un nepieciešams instruments vai arī pastāv citi vairāk piemēroti instrumenti;
b)
vai pasākumam ir stimulējoša ietekme, citiem vārdiem, vai atbalsts maina uzņēmumu uzvedību;
c)
vai atbalsta pasākums ir samērīgs, citiem vārdiem, vai tās pašas izmaiņas uzvedībā varētu panākt ar mazāku atbalstu;
3)
vai pasākumam ir ierobežota ietekme uz konkurences izkropļošanu un tirdzniecību, tādējādi nodrošinot pārsvarā pozitīvu iedarbību?
(153)
Austrijas iestādes norāda, ka pasākuma galvenais mērķis ir vides aizsardzība. Tomēr, pamatojoties uz 126.-129. apsvērumā izklāstīto informāciju, atbrīvojuma mehānisms neveicina vides aizsardzību.
(154)
Turklāt jebkuru pasākuma ietekmi uz vidi var panākt, kopumā paaugstinot palielināta iepirkuma tarifus, kas, pēc Austrijas iestāžu domām, nebūtu iespējams, nenodrošinot energoietilpīgu uzņēmumu konkurētspēju ar paziņotā atbrīvojuma mehānisma palīdzību. Turklāt Austrijas iestādes savos paskaidrojumos atzīst, ka atbrīvojuma mehānisma mērķis ir uzlabot Austrijas energoietilpīgo uzņēmumu konkurētspēju ar to konkurentiem citās dalībvalstīs. Komisija tās lēmumos nekad nav apstiprinājusi, ka šāds atbalsts sekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu.
(155)
Vienīgais izņēmums šajā gadījumā ir 4. nodaļa Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā. Tomēr, lai gan Komisija akceptē dabas resursu nodokļa samazinājumu, tā joprojām pieprasa maksāt minimālo nodokļa līmeni. Tas nozīmē, ka uzņēmuma, kurš gūst labumu no nodokļa samazinājuma, kopējais ieguldījums vispārējos nodokļu ieņēmumos joprojām pieaug ar katru piesārņojuma vienību. Šajā gadījumā ir cita situācija. Ieguldījumam ir noteikta maksimālā robeža 0,5 % apmērā no ražošanas neto vērtības. Piesārņojuma papildu vienības vairs nav pakļautas parafiskālajai nodevai. Līdz ar to ieguldījums uz vienu piesārņojuma vienību pieaug ar katru papildu vienību. Tāpēc tā vietā, lai sekmētu resursu efektīvu izmantošanu, sistēma mudina izmantot papildu resursus.
(156)
Tāpēc Komisija uzskata, ka atbalsts nesekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu.
(157)
Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi “darbības atbalsts”, proti, tāds atbalsts, kas ir paredzēts, lai atbrīvotu uzņēmumu no izdevumiem, kas tam parastos apstākļos būtu jāsedz tā pastāvīgajā pārvaldībā vai parastajās darbībās, principā neattiecas uz 92. panta 3. punktu [tagadējo LESD 107. panta 3. punktu] (84). Turklāt tiesa konstatēja, ka “atbilstīgi attiecīgajai tiesu praksei šāds atbalsts principā izkropļo konkurenci tajās nozarēs, kurās tas tika piešķirts, un tam raksturīgo īpašību dēļ tas nesekmē nevienu mērķi, kas iepriekš minēts izņēmuma noteikumos” (85). Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms ir uzskatāms par darbības atbalstu, jo tas atbrīvo saņēmējus no to elektroenerģijas iepirkuma izmaksu daļas, ko tie parastos apstākļos būtu maksājuši savās ikdienas darbībās.
(158)
Pat tad, ja kopīgās intereses mērķis bija konkurētspējas uzlabošana, Komisija norāda, ka darbības atbalsts jebkurā gadījumā nebūtu piemērots instruments šā mērķa sasniegšanai.
(159)
Attiecībā uz dabas resursu nodokļiem Komisija ir akceptējusi šā principa ierobežotu izņēmumu, ņemot vērā konkrēta mērķa pastāvēšanu. Konkrētām nozarēm vai uzņēmumu kategorijām piemērojams dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir pieļaujams saskaņā ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā, ja tas ļauj paaugstināt nodokļus citiem uzņēmumiem, tādējādi kopumā uzlabojot izmaksu internalizāciju, un uzlabot vides aizsardzību. Šajā sakarā Komisija uzskata, ka šis atbalsta veids varētu būt nepieciešams, lai netiešā veidā novērstu negatīvos arējos efektus, atvieglojot relatīvi augstu valsts dabas resursu nodokļu ieviešanu vai uzturēšanu.
(160)
Tomēr Komisija uzskata, ka ieguldījumi zaļās elektroenerģijas atbalstam, no kuriem saņēmēji ir jāatbrīvo atbilstīgi paziņotajai shēmai, nav uzskatāmi par dabas resursu nodokli Pamatnostādņu 70. panta 14. punkta un 151. panta izpratnē. Nodokļi ir maksājumi, kurus veic vispārējā valsts budžetā. Iemaksas, no kurām ir jāatbrīvo saņēmēji saskaņā ar paziņoto shēmu, netiek maksātas vispārējā valsts budžetā. Tās izmanto vienīgi, lai finansētu ieguldījumus OeMAG, kas atbalsta zaļās elektroenerģijas ražotājus ar palielinātu iepirkumu tarifu palīdzību. Tātad šīs iemaksas nav dabas resursu nodoklis.
(161)
Komisija uzskata, ka ir precīzi jāinterpretē jebkurš izņēmums no Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā minētā vispārīgā noteikuma par darbības atbalsta nesaderību ar iekšējo tirgu. Tāpēc Pamatnostādņu 4. nodaļa, kas ir izņēmums, ir piemērojama tikai dabas resursu nodokļiem.
(162)
Turklāt saskaņā ar iepriekš izklāstīto Pamatnostādņu 4. nodaļas piemērošana parafiskālajām nodevām būtu pretrunā ar šo noteikumu mērķiem un Enerģētikas nodokļu direktīvu attiecībā uz saskaņotiem enerģētikas nodokļiem. Ar šādu pieeju minētos noteikumus varētu vispārēji piemērot parafiskālajām nodevām vides aizsardzības jomā (piemēram, parafiskālās nodevas par atkritumiem un tamlīdzīgi). Šāda plaša mēroga piemērošana pārsniedz Pamatnostādņu 4. nodaļas darbības jomu un mērķus.
(163)
Tāpēc Komisija uzskata, ka darbības atbalsts parafiskālo nodevu samazinājuma veidā nav piemērots instruments vides aizsardzības uzlabošanai. Komisija līdz šim nav piemērojusi Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļas noteikumus cita veida maksājumiem un parafiskālajām nodevām.
(164)
Turklāt Komisija konstatē, ka dabas resursu nodokļa apjoms pat tad, ja tiek piemērota tikai samazinātā likme, ir tieši proporcionāls attiecīgā uzņēmuma radītā piesārņojuma līmenim. Tomēr šajā gadījumā šis ieguldījums ir ierobežots līdz konkrētam līmenim. Jebkuru patēriņu, kas pārsniedz šo līmeni, vairs neapliek ar papildu nodokli. Šā atbrīvojuma mehānisma rezultātā parafiskālā nodeva zaudē jebkādu līdzekļus saudzējošas darbības stimulu.
(165)
Gadījumā, ja darbības atbalsts parafiskālo nodevu samazinājuma veidā būtu jāakceptē kā piemērots politikas instruments, būtu jāpārbauda attiecīgā darbības atbalsta nepieciešamība un samērīgums, tāpat kā nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājuma gadījumā, saskaņā ar Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu (86), jo nesaskaņotu nodokļu pārbaude saskaņā ar 4. nodaļu atspoguļo LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētās sīkas ekonomiskās analīzes vispārīgos principus.
(166)
Saskaņā ar šiem noteikumiem dalībvalstij jāsniedz informācija par attiecīgajām nozarēm vai atbalsta saņēmēju kategorijām, uz kurām attiecas atbrīvojumi jeb atlaides, par galveno atbalsta saņēmēju situāciju katrā attiecīgajā nozarē un par to, kādā veidā nodokļu politika var veicināt vides aizsardzību. Turklāt tai pienācīgi jāraksturo nozares, kurām piemērots atbrīvojums, un jāiesniedz saraksts ar lielākajiem atbalsta saņēmējiem katrā nozarē (jo īpaši ņemot vērā apgrozījumu, tirgus daļas un nodokļa bāzes lielumu) (87). Pamatojoties uz šo informāciju, Komisijai jāizvērtē, vai dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir nepieciešams un samērīgs. Attiecībā uz nepieciešamību jābūt izpildītiem šādiem nosacījumiem: saņēmēju izvēles pamatā ir objektīvi un pārredzami kritēriji, un nesamazināts dabas resursu nodoklis ievērojami palielina ražošanas izmaksas, kuras nevar novirzīt uz patērētājiem, neradot pārdošanas apjomu būtisku samazinājumu (88). Attiecībā uz samērīgumu dalībvalstij jāpierāda, ka katrs atsevišķais saņēmējs maksā daļu no valsts nodokļa likmes, kas kopumā atbilst katra atsevišķā saņēmēja ekoloģiskajam raksturlielumam, vai vismaz 20 % no valsts nodokļa, ja vien nav pamatota zemāka likme, šo samazinājumu vai atbrīvojumu obligāts nosacījums ir nolīgumu noslēgšana ar mērķi sasniegt vides aizsardzības mērķus (89).
(167)
Lai gan Komisija vairākkārt atkārtoja savu prasību, Austrijas iestādes nav iesniegušas šādu informāciju (90). Līdz ar to Komisija nevarēja izvērtēt, vai atbalsts ir nepieciešams un samērīgs un kā tas varētu sekmēt vides aizsardzību.
(168)
Visbeidzot Austrijas iestādes nespēja pierādīt, ka šādam atbrīvojuma mehānismam būtu kāda stimulējoša ietekme.
(169)
Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi valsts atbalsts var izkropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību (91). Šajā gadījumā konkurenci kropļojošo ietekmi pastiprina fakts, ka tie uzņēmumi, kuriem ir tiesības uz atbrīvojuma mehānismu, jau ir saņēmuši darbības atbalstu samazināta enerģētikas nodokļa veidā. Ja šiem uzņēmumiem piešķirtu vēl vienu darbības atbalsta veidu, kuram turklāt nav laika ierobežojuma, tiktu izkropļota konkurence un ietekmēta tirdzniecība tādā mērā, kas ir pretrunā ar kopīgām interesēm.
(170)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms nav saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
5.4. Secinājums
(171)
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Komisija ir izvērtējusi atbalsta shēmu, kas paredzēta zaļās elektroenerģijas ražotājiem, un atbrīvojuma mehānismu, kas paredzēts energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu konstatēja, ka zaļās elektroenerģijas ražotājiem paredzētā atbalsta shēma ir uzskatāma par valsts atbalstu, tomēr ir saderīga ar iekšējo tirgu. Ar Komisijas lēmumu tika uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra par atbrīvojuma mehānismu; Komisija konstatē, ka arī šis pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē. Tomēr Komisija uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms noteikti ir darbības atbalsts, un tam nevar piemērot nekādus LESD paredzētos atbrīvojumus, pamatojoties uz vispārēju valsts atbalsta aizliegumu.
Ņemot vērā visus Komisijai iesniegtos faktus, Komisija secina, ka valsts atbalsts, ko Austrijas iestādes plāno piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem, ir uzskatāms par nesaderīgu ar iekšējo tirgu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Valsts atbalsts, ko Austrijas iestādes plāno piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem kā daļēju atbrīvojumu no pienākuma iegādāties zaļo elektroenerģiju, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
Tālab šādu atbalstu nedrīkst sniegt.
2. pants
Divu mēnešu laikā pēc lēmuma izziņošanas Austrijas iestādes informē Komisiju par pasākumiem, ko tās veikušas, pildot šo lēmumu.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts Austrijas Republikai.
Briselē, 2011. gada 8. martā