РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА
от 21 октомври 2010 година
относно насоки за политиките за заетост на държавите-членки
(2010/707/ЕС)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 148, параграф 2 от него,
като взе предвид предложението на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейския парламент (1),
като взе предвид становището на Европейския икономически и социален комитет (2),
като взе предвид становището на Комитета на регионите (3),
като взе предвид становището на Комитета по заетостта (4),
като има предвид, че:
(1)
Договорът за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС) предвижда в член 145, че държавите-членки и Съюзът работят за изработването на координирана стратегия за заетостта, и по-специално за развитието на квалифицирана, обучена и адаптивна работна сила, както и на пазари на труда, които да могат да реагират бързо на икономическите промени, с оглед постигането на целите, изброени в член 3 от Договора за Европейския съюз (ДЕС). Държавите-членки, като имат предвид националните практики, свързани с отговорностите на социалните партньори, считат насърчаването на заетостта за въпрос от общ интерес и координират своите действия в това отношение в рамките на Съвета, в съответствие с разпоредбите на член 148 от ДФЕС.
(2)
ДЕС предвижда в член 3, параграф 3, че Съюзът има за цел да осигури пълна заетост и се бори срещу социалното изключване и дискриминацията и насърчава социалната справедливост и закрила, и същевременно предвижда инициативи на Съюза за осигуряване на координация на социалните политики на държавите-членки. Член 8 от ДФЕС предвижда, че във всичките си действия Съюзът полага усилия за премахване на неравенствата и за насърчаване на равенството между мъжете и жените. Член 9 от него предвижда, че при определянето и осъществяването на своите политики и дейности Съюзът взема предвид изискванията, свързани с насърчаването на висока степен на заетост, с осигуряването на адекватна социална закрила, с борбата срещу социалното изключване, както и с постигането на високо равнище на образование и обучение.
(3)
Договорът за функционирането на Европейския съюз предвижда, че насоките за заетостта и общите насоки на икономическите политики се приемат от Съвета, за да ръководят политиките на държавите-членки.
(4)
В основата на Лисабонската стратегия, стартирана през 2000 г., бе залегнала признатата необходимост ЕС да увеличи заетостта, производителността и конкурентоспособността си, като същевременно стимулира социалното сближаване в условията на световна конкуренция, технологична промяна, екологични предизвикателства и застаряващо население. Лисабонската стратегия беше стартирана отново през 2005 г. след междинен преглед, в резултат на който бе поставен по-силен акцент върху растежа и върху повече и по-добри работни места.
(5)
Лисабонската стратегия за растеж и работни места спомогна за постигането на консенсус относно основната насока на икономическата политика и политиката за заетостта на ЕС. Съгласно стратегията общите насоки на икономическите политики и насоките за заетостта бяха приети с Решение 2005/600/ЕО на Съвета (5) и преразгледани в Решение 2008/618/ЕО на Съвета (6). Двадесет и четирите насоки положиха основите на националните програми за реформи, очертавайки ключовите приоритети за реформи на макроикономическо, микроикономическо равнище и на равнище пазар на труда за Съюза като цяло. Въпреки това опитът показва, че в насоките не бяха определени достатъчно ясни приоритети и че връзките между тях можеше да бъдат по-здрави. Това ограничи тяхното въздействие върху разработването на националните политики.
(6)
Финансовата и икономическа криза, която започна през 2008 г., се изрази в значителни загуби на работни места и на потенциални резултати и доведе до драматично влошаване на публичните финанси. Европейският план за икономическо възстановяване обаче подпомогна държавите-членки в борбата им с кризата, частично чрез координирано фискално стимулиране, като еврото представляваше гарант за макроикономическата стабилност. В този смисъл кризата показа, че когато координирането на политиките на Съюза е засилено и ефективно приложено, то може да доведе до значителни резултати. Кризата също така открои тясната взаимозависимост на резултатите в областта на икономиката и заетостта на държавите-членки.
(7)
Комисията предложи да се разработи нова стратегия за следващото десетилетие, известна като стратегия „Европа 2020“, за да може Съюзът да излезе от кризата по-силен и да насочи икономиката си към интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж, съчетан с висока степен на заетост, производителност и социално сближаване. Пет водещи цели, които са изброени в съответните насоки, представляват общите цели, които насочват действията на държавите-членки, като се отчитат различните им отправни позиции и национални обстоятелства, и които също насочват действията на Съюза.Държавите-членки следва освен това да положат всички усилия да постигнат националните цели и да отстранят препятствията, които ограничават растежа.
(8)
Като част от всеобхватните „стратегии за излизане“ от икономическата криза държавите-членки следва да проведат амбициозни реформи, за да осигурят макроикономическа стабилност, насърчаване на създаването на повече и по-добри работни места и устойчивост на публичните финанси, да подобрят конкурентоспособността и производителността, да намалят макроикономическите дисбаланси и да подобрят показателите на пазара на труда. Прекратяването на фискалното стимулиране следва да се осъществи и координира в рамките на Пакта за стабилност и растеж.
(9)
В рамките на стратегия „Европа 2020“ държавите-членки и Европейският съюз следва да проведат реформи, целящи „интелигентен растеж“, т.е. растеж, движен от познание и иновации. Реформите следва да целят подобряване на качеството на образованието и осигуряване на достъп за всеки, както и засилване на ефективността на научноизследователската дейност и бизнеса, и допълнително усъвършенстване на регулаторната рамка с цел насърчаване на иновациите и трансфера на познание навсякъде в Съюза. Реформите следва да насърчават предприемачеството, развитието на малките и средните предприятия (МСП) и да спомагат за превръщането на творчески идеи в иновативни продукти, услуги и процеси, които могат да създадат растеж, качествени и устойчиви работни места, териториално, икономическо и социално сближаване и да отговорят по-ефикасно на европейските и глобалните предизвикателства пред обществото. Извличането на максимума от информационните и от комуникационните технологии е решаващо в този контекст.
(10)
Политиките на Съюза и на държавите-членки, включително техните програми за реформи, следва да са насочени към „устойчив растеж“. Устойчив растеж означава изграждане на ефикасна по отношение на енергетиката и ресурсите, устойчива и конкурентоспособна икономика, справедливо разпределение на разходите и ползите и извличане на предимства от водещата роля на Европа в надпреварата за разработване на нови процеси и технологии, включително екологични технологии. Държавите-членки и Съюзът следва да осъществят необходимите реформи за намаляване на емисиите на парникови газове и за ефективно използване на ресурсите, което ще помогне и за предотвратяване на влошаването на околната среда и на загубата на биологично разнообразие. Те следва също да подобрят стопанската среда, да стимулират създаването на „зелени“ работни места и да подпомогнат предприятията да модернизират промишлената си база.
(11)
Политиките на Съюза и програмите за реформи на държавите-членки следва също да са насочени към „приобщаващ растеж“. Приобщаващ растеж означава изграждане на сплотено общество, в което хората имат възможността да предвиждат и управляват промяната, като в резултат на това участват активно в обществото и икономиката. Поради това реформите на държавите-членки следва да осигурят достъп и възможности за всички през техния жизнен цикъл, като по този начин намалят бедността и социалното изключване, посредством премахване на преградите за участие на пазара на труда, особено за жени, възрастни работници, млади хора, лица с увреждания и законни мигранти. Те също така следва да гарантират, че ползите от икономическия растеж достигат до всички граждани и всички региони и да насърчават стимулиращ заетостта растеж въз основа на принципа за достоен труд. Поради това осигуряването на ефективното функциониране на пазарите на труда посредством инвестиране в успешно преквалифициране, системи за образование и обучение, развитие на подходящи умения, повишаване на качеството на работните места и борба срещу сегментирането, структурната безработица, младежката безработица и бездействието, като същевременно се осигурява адекватна, устойчива социална закрила и активно приобщаване за предотвратяване и намаляване на бедността, като се отделя особено внимание на борбата с бедността при работещите и на намаляването на бедността сред групите, които са най-застрашени от социално изключване, включително децата и младежите, при спазване на договорената фискална консолидация, следва да заемат централно място в програмите на държавите-членки за реформи.
(12)
Засилването на участието на жените на пазара на труда е предпоставка за стимулирането на растежа и за преодоляването на демографските предизвикателства. Ето защо видимото присъствие на въпросите, свързани с равенството между половете, и включването им във всички приложими области на политиката са от решаващо значение за изпълнението на всички аспекти от насоките в държавите-членки. Следва да се създадат условия за подпомагане на предоставянето на подходящи, достъпни, висококачествени услуги, свързани с грижите за деца в предучилищна възраст. Следва да се прилага принципът за равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност.
(13)
Структурните реформи на Съюза и на държавите-членки могат ефективно да допринесат за растежа и работните места, ако увеличат конкурентоспособността на Съюза в световната икономика, открият нови възможности за европейските износители и предоставят конкурентен достъп до жизненоважен внос. Поради това в реформите следва да бъде отчетено тяхното отражение върху външната конкурентоспособност, за да се стимулира европейският растеж и присъствие на открити и справедливи пазари навсякъде по света.
(14)
Стратегия „Европа 2020“ трябва да бъде подкрепена с интегриран набор от европейски и национални политики, които държавите-членки и Съюзът следва да изпълняват изцяло и своевременно, с цел да постигнат положителните вторични ефекти от координираните структурни реформи и по-последователен принос на европейските политики за целите на стратегията. Насоките представляват рамка за държавите-членки по отношение на разработването, прилагането и наблюдението на националните политики в контекста на цялостната стратегия на ЕС. Държавите-членки следва да се ръководят от основните цели на стратегия „Европа 2020“, които са изброени в съответните насоки, при определянето на собствените си национални цели и всички междинни цели, като се отчитат техните относителни изходни позиции и национални особености и в съответствие с техните национални процедури за вземане на решения. В тези случаи държавите-членки може да пожелаят, когато е уместно, да използват показателите, разработени от Комитета по заетостта и Комитета за социална закрила. Водещата цел относно заетостта поставя акцент върху намаляването на безработицата сред уязвимите групи, включително сред младежите.
(15)
Политиката на сближаване и нейните структурни фондове са едни от важните механизми за постигането на приоритетите за интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж в държавите-членки и регионите. В своите заключения от 17 юни 2010 г. Европейският съвет изтъкна колко е важно насърчаването на икономическото, социалното и териториалното сближаване, за да се допринесе за успеха на новата стратегия „Европа 2020“.
(16)
При разработването и прилагането на своите национални програми за реформа държавите-членки следва да гарантират ефективно управление на политиките за заетост, като вземат предвид тези насоки. Докато тези насоки са насочени към държавите-членки, стратегия „Европа 2020“ следва, когато е уместно, да се изпълнява, наблюдава и оценява в партньорство с всички национални, регионални и местни власти с активното участие на парламентите, както и на социалните партньори и представителите на гражданското общество, които да допринесат за разработването на националните програми за реформи, за тяхното изпълнение и за цялостната информация относно стратегията.
(17)
Стратегия „Европа 2020“ е подкрепена с по-малък набор от насоки, който заменя предишния набор от 24 насоки и последователно разглежда заетостта и общите въпроси на икономическите политики. Насоките за политиките за заетостта на държавите-членки, приложени към настоящото решение, са неразривно свързани с насоките за икономическите политики на държавите-членки и на Съюза, приложени към Препоръката на Съвета от 13 юли 2010 г. относно общи насоки за икономическите политики на държавите-членки и на Съюза (7). Заедно те образуват „Интегрирани насоки Европа 2020“.
(18)
Тези нови интегрирани насоки съответстват на заключенията на Европейския съвет. Те дават точни указания на държавите-членки за разработването на техните национални програми за реформи и за изпълнението на реформите, като отразяват взаимозависимостта и са в съответствие с Пакта за стабилност и растеж. Насоките за заетостта следва да съставляват основата за всички препоръки, специфични за отделните държави, които Съветът може да отправи към държавите-членки съгласно член 148, параграф 4 от ДФЕС, успоредно със специфичните за отделните държави препоръки, отправени към държавите-членки съгласно член 121, параграф 4 от този договор, с цел да се състави цялостен пакет препоръки. Насоките за заетостта следва да съставляват основата и за изготвянето на съвместния доклад по заетостта, изпращан ежегодно от Съвета и от Европейската комисията до Европейския съвет.
(19)
Комитетът по заетостта и Комитетът за социална закрила следва да наблюдават напредъка в областта на заетостта и социалните аспекти на насоките за заетостта в съответствие със своите мандати, основани на Договорите. Това наблюдение следва по-специално да се основава на дейностите в рамките на отворения метод на координация в областта на заетостта, социалната закрила и социалното приобщаване. Освен това Комитетът по заетостта следва да поддържа тесни контакти с други съответни подготвителни органи на Съвета, включително в областта на образованието.
(20)
Въпреки че настоящите насоки трябва да се изготвят ежегодно, те следва да не се изменят до 2014 г., за да се постави акцент върху изпълнението им,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Приемат се насоките за политиките за заетостта на държавите-членки, както са определени в приложението.
Член 2
Насоките се вземат предвид в политиките за заетостта на държавите-членки, които са изложени в националните програми за реформи.
Член 3
Адресати на настоящото решение са държавите-членки.
Съставено в Люксембург на 21 октомври 2010 година.
PADOMES LĒMUMS
(2010. gada 21. oktobris)
par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm
(2010/707/ES)
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 148. panta 2. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (3),
ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu (4),
tā kā:
(1)
Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 145. pantā ir noteikts, ka, lai sasniegtu Līguma par Eiropas Savienību (LES) 3. pantā izvirzītos mērķus, dalībvalstis un Savienība izstrādā koordinētu stratēģiju nodarbinātības jomā, īpaši atbalstot kvalificētu, mācītu un pielāgoties spējīgu darbaspēku, kā arī darba tirgus, kas spētu reaģēt uz pārmaiņām ekonomikā. Dalībvalstis, ņemot vērā savu praksi, kas uzkrāta, pildot darba tirgus dalībnieku pienākumus, nodarbinātības veicināšanu uzskata par jautājumu, kas rada kopīgu ieinteresētību, un tā sakarā veiktās darbības koordinē Padomē saskaņā ar LESD 148. pantu.
(2)
LES 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka Savienības mērķis ir panākt pilnīgu nodarbinātību, ka tā apkaro sociālo atstumtību un diskrimināciju un veicina sociālo taisnīgumu un aizsardzību, un tajā ir paredzēts, ka Savienība nāk klajā ar ierosmēm, kā koordinēt dalībvalstu sociālo politiku. LESD 8. pantā ir paredzēts, ka Savienība savās darbībās tiecas novērst nevienlīdzību starp sievietēm un vīriešiem un sekmēt vienlīdzību. Minētā Līguma 9. pantā ir teikts, ka, nosakot un īstenojot savu politiku un darbības, Savienība ņem vērā prasības, kas saistītas ar augsta nodarbinātības līmeņa veicināšanu, atbilstīga sociālās aizsardzības līmeņa nodrošināšanu, sociālās atstumtības apkarošanu, kā arī ar augsta līmeņa izglītību un mācībām.
(3)
LESD ir noteikts, ka Padome pieņem nodarbinātības pamatnostādnes un vispārējas ekonomikas politikas pamatnostādnes, lai dotu ievirzi dalībvalstu politikai.
(4)
2000. gadā sāktās Lisabonas stratēģijas pamatā bija atziņa, ka ES ir jāvērš plašumā nodarbinātība, darba ražīgums un konkurētspēja, vienlaikus veicinot sociālo kohēziju, ņemot vērā pasaules mēroga konkurenci, pārmaiņas tehnoloģiju jomā, apkārtējās vides problēmas un sabiedrības novecošanos. Pēc starpposma pārskatīšanas 2005. gadā atsākās Lisabonas stratēģijas īstenošana, pievēršoties izaugsmei un tam, lai darba vietu būtu vairāk un tās būtu labākas.
(5)
Izaugsmes un nodarbinātības Lisabonas stratēģija ir palīdzējusi kaldināt konsensu par ES ekonomikas un nodarbinātības politikas pamatievirzēm. Saskaņā ar minēto stratēģiju ar Padomes Lēmumu 2005/600/EK (5) tika pieņemtas un ar Padomes Lēmumu 2008/618/EK (6) pārskatītas vispārējas ekonomikas politikas pamatnostādnes un nodarbinātības pamatnostādnes. Divdesmit četras pamatnostādnes bija pamatā valstu reformu programmām, visā Savienībā nosakot galvenās makroekonomikas, mikroekonomikas un darba tirgus reformu prioritātes. Tomēr pieredze liecina, ka prioritātes pamatnostādnēs nav bijušas noteiktas pietiekami skaidri un to savstarpējās saiknes būtu varējušas būt ciešākas. Tas mazināja pamatnostādņu iespaidu, izstrādājot valstu politiku.
(6)
Finanšu un ekonomikas krīze, kas sākās 2008. gadā, bija par iemeslu ievērojamam darba vietu skaita sarukumam un potenciālam ražošanas apjomu samazinājumam, un tā ir krasi pasliktinājusi valstu finanšu stāvokli. Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāns tomēr ir dalībvalstīm palīdzējis uzveikt krīzi, daļēji izmantojot koordinētus fiskālos stimulus, kamēr euro nodrošināja makroekonomikas stabilitāti. Krīze tātad ir pierādījusi, ka Savienības politikas jomu koordinācijas stiprināšana un efektivitātes paaugstināšana var dot labus rezultātus. Tāpat krīze ir uzskatāmi parādījusi arī dalībvalstu ekonomikas un nodarbinātības rādītāju ciešo savstarpējo atkarību.
(7)
Komisija ir ierosinājusi nākamajai desmitgadei izstrādāt jaunu stratēģiju, kas pazīstama kā stratēģija “Eiropa 2020”, lai Savienība varētu no krīzes izkļūt spēcīgāka un vērst savu ekonomiku uz gudru, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi, ko papildinātu augsta līmeņa nodarbinātība, darba ražīgums un sociālā kohēzija. Pieci galvenie pamatnostādņu mērķi ir kopēji mērķi, kas ir pamatā dalībvalstu darbībām, ņemot vērā to attiecīgās sākuma pozīcijas un apstākļus, kā arī Savienības darbību pamatā. Turklāt dalībvalstīm būtu jāpieliek visas pūles, lai sasniegtu izvirzītos mērķus un likvidētu vājās vietas, kas ierobežo izaugsmi.
(8)
Īstenojot plašo ekonomikas krīzes pārvarēšanas stratēģiju, dalībvalstīm būtu jāīsteno drosmīgas reformas, lai panāktu makroekonomikas stabilitāti, veicinātu gan to, lai darba vietu būtu vairāk un tās būtu labākas, gan arī valstu finanšu stabilitāti, uzlabotu konkurētspēju un darba ražīgumu, mazinātu makroekonomikas nelīdzsvarotību un uzlabotu darba tirgus darbību. Būtu jāatceļ fiskālie stimuli, un tas būtu jākoordinē saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu.
(9)
Stratēģijā “Eiropa 2020” dalībvalstīm un Eiropas Savienībai būtu jāīsteno reformas, lai sāktos “gudra izaugsme”, proti, izaugsme, kuras dzinējspēks ir zināšanas un novatorisms. Reformām būtu jātiecas uzlabot izglītības kvalitāti un nodrošināt, lai izglītība kļūtu pieejama visiem, kā arī stiprināt pētniecību, uzņēmumu darbību un turpmāk uzlabot tiesisko regulējumu, lai visā Savienībā veicinātu novatorismu un zināšanu tālāknodošanu. Reformām būtu jāveicina uzņēmējdarbība, mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) attīstība, kā arī jāpalīdz jaunrades idejas pārvērst par novatoriskiem ražojumiem, pakalpojumiem un procesiem, kas spēj panākt izaugsmi, kvalitāti un stabilas darba vietas, teritoriālu, saimniecisku un sociālu kohēziju, kā arī palīdzēt risināt sabiedrības problēmas Eiropas un pasaules mērogos. Tādā kontekstā būtiski ir maksimāli likt lietā informācijas un komunikāciju tehnoloģijas.
(10)
Savienības un dalībvalstu politikas virzieniem, tostarp to reformu programmām, būtu jātiecas uz “ilgtspējīgu izaugsmi”. Ilgstpējīga izaugsme nozīmē - veidot stabilu un konkurētspējīgu tautsaimniecību, kas efektīvi izmanto enerģiju un resursus, kurā taisnīgi sadala izmaksas un ieguvumus, un kur jaunu procesu un tehnoloģiju, arī apkārtējai videi nekaitīgu tehnoloģiju izstrādes jomā Eiropa ir galvenā. Dalībvalstīm un Savienībai būtu jāīsteno reformas, lai mazinātu siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju apjomus un efektīvi izmantotu resursus, kas palīdzēs arī novērst vides degradāciju un bioloģiskās daudzveidības zudumu. Tāpat reformām būtu jāuzlabo uzņēmējdarbības vide, jāstimulē “zaļu darba vietu” radīšana un jāpalīdz uzņēmumiem modernizēt ražošanas bāzi.
(11)
Savienības politikai un dalībvalstu reformu programmām būtu jābūt vērstām arī uz “iekļaujošu izaugsmi”. Iekļaujoša izaugsme nozīmē veidot vienotu sabiedrību, kurā cilvēki spēj paredzēt un vadīt pārmaiņas un tādējādi aktīvi piedalīties sabiedrībā un tautsaimniecībā. Tāpēc dalībvalstu veiktām reformām būtu visiem visos mūža posmos jānodrošina piekļuve un iespējas, mazinot nabadzību un sociālo atstumtību, un - jo īpaši sievietēm, gados vecākiem darbiniekiem, jauniešiem, invalīdiem un likumīgiem migrantiem - likvidējot šķēršļus dalībai darba tirgū. Reformām būtu arī jānodrošina, lai saimnieciskas izaugsmes atnestie labumi nonāktu pie visiem pilsoņiem, turklāt visos reģionos, un palīdzētu izaugsmē, veicinot godīgu darba veicēju nodarbinātību. Dalībvalstu reformu programmām būtu īpaši jāpievēršas efektīvai darba tirgus funkcionēšanai, investējot sekmīgās pārejās, izglītības un mācību sistēmās, attiecīgu prasmju izkopšanā, darba kvalitātes celšanā un segmentācijas, strukturāla bezdarba, jauniešu bezdarba un bezdarbības apkarošanā, nodrošinot pietiekamu, ilgstpējīgu sociālu aizsardzību un aktīvu atstumtības novēršanu, apkarojot un mazinot nabadzību, īpašu uzmanību pievēršot nodarbinātu cilvēku nabadzības apkarošanai un nabadzības mazināšanai tādās grupās, ko visvairāk apdraud sociāla atstumtība, arī bērnu un jauniešu vidū, vienlaikus īstenojot fiskālu konsolidāciju, par ko ir panākta vienošanās.
(12)
Sieviešu lielāka iesaiste darba tirgū ir priekšnosacījums izaugsmes veicināšanai un demogrāfijas problēmu risināšanai. Tātad, lai dalībvalstis varētu īstenot visus pamatnostādņu aspektus, ārkārtīgi svarīgi ir uzskatāmi iekļaut dzimumu līdztiesības aspektu visās attiecīgās politikas jomās. Būtu jārada priekšnosacījumi, lai atbalstītu pareizus, pietiekami lētus, kvalitatīvus pirmsskolas vecuma bērnu aprūpes dienestus. Būtu jāpiemēro princips, kas par vienādu darbu - vai par vienlīdz vērtīgu darbu - paredz vienādu atalgojumu darba ņēmējiem vīriešiem un sievietēm.
(13)
Savienības un dalībvalstu organizatoriskas reformas var dot efektīvu ieguldījumu izaugsmē un nodarbinātībā, ja ar tām stiprina Savienības konkurētspēju pasaules ekonomikā, paver jaunas iespējas eksportētājiem no Eiropas, un rada konkurētspējīgu piekļuvi būtiski svarīgam importam. Tādēļ reformās būtu jāņem vērā sekas, ko rada spēja izturēt konkurenci ar ārējiem spēkiem, lai visā pasaulē veicinātu Eiropas izaugsmi un dalību atvērtos un godīgos tirgos.
(14)
Stratēģija “Eiropa 2020” ir jāstiprina ar integrētu Eiropas un valstu mērogu politikas kompleksu, ko dalībvalstīm un Savienībai vajadzētu īstenot pilnībā un laikus, lai panāktu koordinēto organizatorisko reformu pozitīvu papildu ietekmi un konsekventāku Eiropas politikas ieguldījumu stratēģijas mērķu īstenošanā. Pamatnostādnes ir sistēma, kā dalībvalstīm jāizstrādā, jāīsteno un jāpārrauga savas politikas jomas visas ES stratēģijas kontekstā. Ar galvenajiem stratēģijas “Eiropa 2020” pamatnostādņu mērķiem, kas ir uzskaitīti attiecīgās pamatnostādnēs, vajadzētu vadīt dalībvalstis, nosakot mērķus un, iespējams, tos izstrādājot sīkāk, ņemot vērā savas relatīvās starta pozīcijas un apstākļus, un to darīt saskaņā ar savām lēmumu pieņemšanas procedūrām. To darot, dalībvalstis var gribēt attiecīgi izmantot Nodarbinātības komitejas vai Sociālās aizsardzības komitejas izstrādātos parametrus. Nodarbinātības pamatmērķis vērš uzmanību uz mazaizsargātu cilvēku grupu, arī jauniešu, bezdarba mazināšanu.
(15)
Kohēzijas politika un tās struktūrfondi ir daži no vairākiem svarīgiem mehānismiem, ar ko sasniegt tādas prioritātes kā gudra, ilgtspējīga un iekļaujoša izaugsme dalībvalstīs un reģionos. Eiropadome 2010. gada17. jūnija secinājumos uzsvēra to, cik svarīgi ir veicināt saimniecisku, sociālu un teritoriālu kohēziju, lai dotu ieguldījumu jaunās stratēģijas “Eiropa 2020” panākumos.
(16)
Dalībvalstīm izstrādājot un īstenojot reformu programmas, kurās ir ņemtas vērā šīs pamatnostādnes, tās nodrošina efektīvu nodarbinātības un sociālās politikas regulāciju. Lai gan pamatnostādnes ir adresētas dalībvalstīm, stratēģija “Eiropa 2020” būtu jāīsteno partnerībā ar visām valstu, reģionu un vietējām iestādēm, cieši iesaistot parlamentus, kā arī sociālos partnerus un pilsoniskās sabiedrības pārstāvjus, kas dod ieguldījumu attiecīgu valstu reformu programmu izstrādē, īstenošanā un vispārējā saziņā ar stratēģiju saistītos jautājumos.
(17)
Stratēģijas “Eiropa 2020” pamatā ir mazāks pamatnostādņu komplekss, kas aizstāj iepriekšējo divdesmit četru pamatnostādņu kopumu un saskaņoti risina nodarbinātības un vispārējās ekonomikas politikas jautājumus. Šim lēmumam pievienotās dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes ir cieši saistītas ar dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikas pamatnostādnēm, kas ir pievienotas Padomes Ieteikumam (2010. gada 13. jūlijs) par vispārējām pamatnostādnēm dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikai (7). Kopā tās veido stratēģijas “Eiropa 2020” integrētas pamatnostādnes.
(18)
Jaunās integrētās pamatnostādnes saskan ar Eiropadomes secinājumiem. Dalībvalstīm tajās ir doti precīzi norādījumi, kā izstrādāt reformu programmas un īstenot reformas, paturot prātā savstarpējo atkarību un ņemot vērā Stabilitātes un izaugsmes paktu. Nodarbinātības pamatnostādnēm vajadzētu būt pamatā visiem konkrētiem ieteikumiem, ko Padome saskaņā ar LESD 148. panta 4. punktu adresētu dalībvalstīm līdztekus konkrētām dalībvalstīm domātiem ieteikumiem saskaņā ar minētā Līguma 121. panta 4. punktu un kas veidotu vienu ieteikumu kompleksu. Nodarbinātības pamatnostādnes būtu arī jāievēro, izstrādājot vienoto nodarbinātības pārskata ziņojumu, kas Padomei un Eiropas Komisijai ik gadu jāiesniedz Eiropadomei.
(19)
Nodarbinātības komitejai un Sociālās aizsardzības komitejai saskaņā ar attiecīgām Līgumos paredzētām pilnvarām būtu jāpārrauga panākumi, kas saistībā ar nodarbinātības pamatnostādnēm būs gūti, raugoties no nodarbinātības un sociālā aspekta. Tiem būtu konkrēti jānotiek saskaņā ar atvērtās koordinācijas metodi nodarbinātības, sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas jomā. Turklāt Nodarbinātības komitejai būtu jāuztur ciešas saiknes ar citām Padomes darba sagatavošanas struktūrām, tostarp izglītības jomā.
(20)
Kaut arī tādas pamatnostādnes ir jāizstrādā ik gadu, tām būtu jāpaliek nemainīgām līdz 2014. gadam, lai nodrošinātu, ka galvenā uzmanība ir veltīta to īstenošanai,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Ar šo tiek pieņemtas pielikumā izklāstītās dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes.
2. pants
Pamatnostādnes ņem vērā, izstrādājot dalībvalstu nodarbinātības politiku, par ko sniedz pārskatu valstu reformu programmās.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm.
Luksemburgā, 2010. gada 21. oktobrī