РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 29 giugno 2011
relativa all’aiuto di Stato N. SA.14554 (C 7/04) concesso dalla Germania in favore di Gesellschaft für Weinabsatz (società di commercio nel settore vinicolo)
[notificata con il numero C(2011) 4426]
(La versione in lingua tedesca è la sola facente fede)
(2012/268/UE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 108, paragrafo 2, primo comma (1),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente alle suddette disposizioni (2),
considerando quanto segue:
I. PROCEDIMENTO
(1)
Facendo seguito a un reclamo pervenuto in data 10 maggio 2001, il 9 novembre 2001 la Commissione ha inviato un’indagine scritta alla Repubblica federale di Germania. La misura è stata notificata con lettera del 5 marzo 2002, pervenuta l’8 marzo 2002, in risposta a una richiesta scritta della Commissione. Poiché all’epoca la misura era già stata attuata, è elencata tra gli aiuti non notificati (aiuto n. NN 159/02).
(2)
La Germania ha inviato ulteriori informazioni con lettera datata 20 novembre 2002, pervenuta il 25 novembre 2002, con lettera datata 28 aprile 2003, pervenuta il 2 maggio 2003, con lettera datata 27 maggio 2003, pervenuta il 28 maggio 2003, e con fax datato 2 ottobre 2003.
(3)
Con lettera datata 19 febbraio 2004, SG-Greffe(2004) D/200645, la Commissione ha informato la Germania in merito alla sua decisione di avviare un procedimento a norma dell’articolo 108, paragrafo 2, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea, nei confronti dell’aiuto.
(4)
La decisione della Commissione di avviare il procedimento è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (3). La Commissione ha invitato gli interessati a presentare le loro osservazioni sull’aiuto.
(5)
La Commissione non ha ricevuto osservazioni dalle parti interessate (4).
(6)
La Germania ha presentato le sue osservazioni alla Commissione con lettera del 18 marzo 2004, registrata come pervenuta il 23 marzo 2004. Ulteriori osservazioni sono state presentate con lettera del 10 gennaio 2006, registrata il 10 gennaio 2006, e con lettera del 13 luglio 2007, registrata il 16 luglio 2007.
(7)
Con lettera datata 21 ottobre 2008, SG-Greffe(2008) D/206430, la Commissione ha informato la Germania di aver deciso di prorogare il procedimento avviato a norma dell’articolo 108, paragrafo 2, TFUE, nei confronti dell’aiuto.
(8)
La decisione della Commissione di prorogare il procedimento è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (5). La Commissione ha invitato gli interessati a presentare le loro osservazioni in merito all’aiuto.
(9)
La Commissione non ha ricevuto osservazioni dalle parti interessate.
(10)
La Germania ha presentato (dopo una richiesta di proroga del 17 novembre 2008, accettata dalla Commissione il 21 novembre 2008) osservazioni alla Commissione con lettera del 23 dicembre 2008, registrata il 5 gennaio 2009.
II. DESCRIZIONE DETTAGLIATA DELL’AIUTO
II.1. Titolo della misura
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [prestito alla Gesellschaft für Weinabsatz (società di commercio nel settore vinicolo) e successiva rinuncia ai crediti].
II.2. Base giuridica
(12)
La misura è stata attuata sulla base di un accordo contrattuale tra Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (fondo per la ricostruzione dell’area vitivinicola della Renania-Palatinato, WAK) e Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (società di commercio nel settore vinicolo del Palatinato, GfW).
II.3. Obiettivo
(13)
L’obiettivo era quello di concedere un prestito alla GfW per l’acquisto di mosto da viticoltori e commercianti di vini. A titolo di garanzia reale sono stati concordati beni garantiti, soggetti a vari gradi di riserva di proprietà (Eigentumsvorbehalt) da parte dei viticoltori e commercianti di vini (Weinbaugetriebe und Kommissionäre), sotto forma di riserva di proprietà semplice, estesa o prolungata. La rinuncia ai crediti ha avuto luogo quando la GfW si è trovata in difficoltà economiche a causa del crollo dei prezzi di mercato.
II.4. Organismo pubblico
(14)
La WAK è una società di diritto pubblico dello Stato federale della Renania-Palatinato, registrata a Magonza. Opera nel settore vitivinicolo in maniera analoga a una banca. La sua normale attività consiste nel concedere prestiti per la ricomposizione fondiaria (Flurbereinigung). La WAK è finanziata da contributi, commissioni, prestiti e sovvenzioni [articolo 8, paragrafo 1, della Weinbergsaufbaugesetz (legge per lo sviluppo del settore vitivinicolo)].
II.5. Beneficiari
(15)
Il soggetto beneficiario della misura era la GfW, che ha ricevuto un prestito dalla WAK a condizioni non conformi alle condizioni di mercato.
(16)
La GfW era una controllata di totale proprietà della Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (associazione degli agricoltori e viticoltori della Renania-Palatinato del sud). È stata fondata nel 1984 allo scopo di commercializzare vini e la sua attività consisteva nella produzione e commercializzazione di vino spumante, succo d’uva, gelatina d’uva, liquore d’uva e brandy. La GfW offriva anche servizi ai viticoltori in relazione alle misure di distillazione (Destillationsmaßnahmen) che comprendevano le misure coperte dall’organizzazione comune del mercato (6) e la distillazione finanziata dallo Stato effettuata di norma sulla base di decisioni del Consiglio (7). A tale proposito, la GfW forniva consulenza a piccoli produttori di vino e organizzava il trasporto di vino alle distillerie.
(17)
Altri possibili beneficiari erano i viticoltori e i commercianti di vini dai quali la GfW ha potuto acquistare mosto grazie al prestito e che non hanno rinunciato ai loro crediti nei confronti della GfW quando la WAK ha deciso di farlo nel momento in cui la GfW si è trovata in difficoltà finanziarie.
II.6. Contesto dell’aiuto
(18)
Nel 1999, utilizzando un prestito di 15 302 696,25 EUR della WAK e risorse proprie, la GfW ha acquistato 44 milioni di litri di mosto. Il 60 % del mosto acquistato aveva un minimo di 60 gradi Oechsle e in media 81 gradi Oechsle. Il 40 % del mosto era per normale vino da tavola con un minimo di 44 gradi Oechsle, acquistato per trarre vantaggio dalle condizioni favorevoli della distillazione preventiva. Per tutto il mosto acquistato è stato pagato un prezzo medio di 0,38 EUR al litro. Non è stato acquistato vino finito. L’acquisto è stato effettuato con riserva di proprietà semplice, estesa o prolungata (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) di viticoltori e commercianti di vini. Nel contempo i beni garantiti sono stati concordati come garanzia reale per la WAK.
(19)
Secondo le informazioni presentate dalla Germania, la GfW intendeva trarre vantaggio dalle opportunità di distillazione a norma del regolamento (CEE) n. 822/87 per il 40 % del mosto e procedere alla trasformazione del restante 60 % in vino grezzo per la produzione di spumante, per venderlo a produttori di spumante. Inoltre, la GfW prevedeva di trattenere il 20 % del vino grezzo da nove mesi a un anno per sfruttare le sovvenzioni UE per il magazzinaggio del vino a norma del regolamento (CEE) n. 822/87, prima della vendita sul mercato per la produzione di vino spumante.
(20)
L’11 novembre 1999, viticoltori e commercianti di vini hanno ricevuto un acconto pari all’80 % del prezzo d’acquisto, in media un acconto di 0,31 EUR al litro.
(21)
Nel 1999, la GfW ha inviato alla distillazione preventiva il 40 % delle scorte. In considerazione del calo dei prezzi sul mercato del vino grezzo alla fine del 1999, la GfW ha deciso di non vendere vino grezzo quell’anno, ma di aspettare la ripresa del mercato nel 2000.
(22)
Nel 2000, in seguito alla vendemmia relativamente abbondante e al calo delle vendite di vino spumante, il mercato del vino bianco ha subito un ulteriore declino (in alcuni casi i prezzi medi sono scesi di ben 0,20 EUR). Quindi si è dovuto procedere alla distillazione di gran parte del vino conservato nelle botti in magazzino.
(23)
A seguito di una modifica dell’organizzazione comune del mercato adottata nel 1999 ed entrata in vigore il 1o agosto 2000, la distillazione preventiva a norma del regolamento (CEE) n. 822/87 è stata sostituita dalla distillazione per il mercato dell’alcole per usi alimentari a norma del regolamento (CE) n. 1493/1999. Le condizioni erano decisamente meno favorevoli e si poteva ottenere solo circa la metà del prezzo precedente di 0,50-0,55 EUR al litro per la distillazione preventiva.
(24)
In seguito al crollo dei prezzi nel 2000, per la GfW si è rivelato impossibile realizzare gli utili attesi, sia sul mercato del vino sia nella distillazione per il mercato dell’alcole per usi alimentari. Di conseguenza, il valore contabile delle scorte della GfW si è ridotto in misura significativa e le sue passività superavano le attività.
(25)
Alla luce dei problemi commerciali sopra descritti, si è provveduto a preparare un bilancio provvisorio per l’esercizio fino al 31 ottobre 2000 e a sottoporlo all’esame di un revisore. Al 31 ottobre 2000 le passività della GfW (15 670 155 EUR) superavano le attività correnti (9 886 856 EUR) di 5 783 299 EUR e la GfW era gravata dai debiti indicati nella tabella che segue. Secondo una relazione preparata da Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, la GfW rischiava l’insolvenza a causa dell’eccessivo indebitamento (Überschuldung) se non si fossero presi provvedimenti per evitarlo.
(26)
Tabella 1
(in EUR)
Debiti nei confronti di
Importo
WAK
10 150 959
Istituti finanziari
726 892
Fornitori
218 460
Viticoltori e commercianti di vini
4 355 581
Altri
218 263
Totale
15 670 155
(27)
A norma del §19 della legge tedesca sull’insolvenza (Insolvenzordnung), quando le passività di una società superano le sue attività si apre una procedura d’insolvenza. Per questo motivo, il comitato esecutivo della GfW era tenuto, a norma del § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, entro tre settimane dall’insorgere della situazione di eccessivo indebitamento (Überschuldung) a chiedere l’apertura della procedura di insolvenza.
(28)
In conseguenza dell’imminente insolvenza, la GfW ha chiesto ad alcuni creditori (WAK, viticoltori e circa 130 commercianti di vini coinvolti nella compravendita di cui al considerando 18) di rinunciare a parte dei loro crediti per consentire alla società di continuare a operare. Nel caso dei viticoltori e dei commercianti di vini, la rinuncia si riferiva al 90 % dei crediti in essere, per cui avrebbero ricevuto solo un ulteriore 2 % del prezzo d’acquisto concordato. Il restante disavanzo doveva essere eliminato mediante la necessaria rinuncia da parte della WAK allo status di creditore privilegiato e ai propri crediti.
(29)
In quanto creditore principale (cfr. tabella 1) con una posizione di garanzia più debole, la WAK aveva un interesse considerevole a evitare l’imminente insolvenza. Ha quindi cercato di convincere i viticoltori e i commercianti di vini a rinunciare a parte dei loro crediti. Inoltre, ha firmato un accordo scritto con la GfW, datato 4 dicembre 2000, dove conviene di rinunciare allo status di creditore privilegiato in relazione a parte dei suoi crediti in essere - corrispondente al disavanzo della GfW - a favore degli altri creditori. L’importo definitivo dei crediti subordinati doveva essere specificato una volta ricevute le dichiarazioni di rinuncia ai crediti di viticoltori e commercianti, al fine di ridurlo al minimo. Inoltre, in base all’accordo, la WAK avrebbe rinunciato all’importo dei crediti subordinati qualora si fosse dimostrato necessario in una fase successiva, per evitare una procedura di insolvenza.
(30)
1 700 dei 2 700 viticoltori e commercianti di vini si sono dichiarati disponibili a rinunciare al 90 % dei crediti residui, corrispondenti a circa il 60 % dei crediti in essere del gruppo nel suo complesso. Tuttavia, i restanti viticoltori e commercianti hanno espressamente rifiutato l’offerta o non hanno risposto alla richiesta. Evidentemente, in alcuni casi hanno deciso di non rinunciare ai propri crediti in considerazione della loro forte posizione di garanzia - alcuni avevano prolungato la riserva di proprietà e avevano già ricevuto un acconto dell’80 % del prezzo concordato, per cui il loro utile in caso di procedura di insolvenza sarebbe stato superiore al 2 % del prezzo d’acquisto concordato proposto nell’offerta.
(31)
Inoltre, alcuni viticoltori e commercianti di vini avevano presentato denuncia contro la GfW presso il tribunale, che ha proposto degli accordi di transazione, ai sensi dei quali la GfW era tenuta a pagare il 70 % dei crediti residui a fronte della rinuncia al restante 30 %. Il tribunale ha anche stabilito che l’80 % delle spese legali fossero a carico della GfW. Accordi analoghi sono stati proposti da altri tribunali e alla luce di questi sviluppi la GfW non poteva più attendersi che gli altri viticoltori e commercianti di vini convenissero di rinunciare al 90 % dei crediti residui. Inoltre, numerosi viticoltori e commercianti a quel punto dichiaravano di pretendere il rimborso del 100 % del restante 20 %.
(32)
Il § 305a della legge tedesca sull’insolvenza stabilisce che un accordo stragiudiziale (außergerichtliche Einigung) inteso a evitare il regolamento di debiti viene meno quando un singolo creditore decide di procedere al recupero del credito dopo l’avvio dei negoziati per l’accordo stragiudiziale.
(33)
Di conseguenza, contrariamente alla sua intenzione originaria, la GfW non ha più potuto chiedere a viticoltori e commercianti di vini di rinunciare ai propri crediti. Invece la GfW ha stipulato un accordo con la WAK in data 21 febbraio 2001, nel quale la WAK ha convenuto di coprire integralmente il disavanzo della GfW per l’anno 2000 rinunciando a parte dei suoi crediti per un importo di 5 005 441,60 EUR. Inoltre, non si sarebbero applicati interessi sul credito residuo per il periodo 1o gennaio - 31 dicembre 2001. L’accordo stabiliva inoltre che i crediti residui di viticoltori e commercianti di vini sarebbero stati saldati integralmente. In questo modo, la sicurezza dei crediti non subordinati della WAK era garantita, si poneva rimedio alla situazione di disavanzo, si evitava per il momento la procedura di insolvenza e la GfW poteva continuare a operare.
(34)
Nel periodo dal 1o novembre 2000 al 31 dicembre 2000 la GfW ha rimborsato alla WAK parte del prestito per un valore di 1 440 446,92 EUR. Durante il periodo 2001-2005 la GfW ha continuato a operare e a effettuare regolari rimborsi alla WAK per un totale di 3 728 969,40 EUR. Inoltre, nel corso del 2001, la GfW ha pagato interessi alla WAK per un totale di 149 757,16 EUR.
(35)
A causa di un calo del fatturato nei normali settori di attività della GfW e della capitalizzazione insufficiente, al 31 dicembre 2004 la GfW ha deciso di cessare l’attività e di entrare in liquidazione. Tutte le giacenze delle restanti aree di attività sono state vendute e i relativi proventi sono stati utilizzati per rimborsare la WAK. Si è convenuto con l’acquirente (un privato) che il valore di tutte le rimanenze secondo la lista di magazzino al 31 dicembre 2004, al prezzo d’acquisto originale di 79 579,79 EUR, sarebbe stato trasferito alla WAK alla fine del 2005.
(36)
Alla fine la GfW è stata sciolta in data 1o giugno 2005 e cancellata dal registro commerciale nel corso del 2006. Non esistono successori legali, né una persona giuridica dalla quale sia possibile recuperare l’aiuto.
(37)
Al 31 dicembre 2005 era stata rimborsata una parte del prestito per un importo di 9 897 154,65 EUR e versati interessi per un importo di 793 994,99 EUR. Dopo la liquidazione delle restanti attività della GfW (87 079,79 EUR), i crediti residui della WAK, pari a circa 313 000 EUR, sono stati dichiarati irrecuperabili e annullati. La parte del prestito che non è mai stata rimborsata corrisponde in totale a 5 318 441,60 EUR (la rinuncia iniziale ai crediti pari a 5 005 441,60 EUR più i crediti in essere dopo la liquidazione, pari a 313 000 EUR).
II.7. Natura e intensità dell’aiuto
(38)
La WAK ha concesso il prestito di 15 302 696,25 EUR alla GfW in diverse rate nel 1999 per una durata di 12-18 mesi:
(in EUR)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Totale
15 302 696,25
(39)
Sono stati applicati i seguenti tassi di interesse:
Quarto trimestre 1999
3,28 %
Primo trimestre 2000
3,51 %
Secondo trimestre 2000
4,15 %
Terzo trimestre 2000
4,80 %
Quarto trimestre 2000
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
L’11 novembre 1999 i fornitori hanno ricevuto un acconto pari all’80 % del prezzo concordato. Inoltre, in conseguenza del prolungamento della riserva di proprietà accordato ad alcuni fornitori, che non si concludeva al momento della lavorazione e miscelazione, parte delle scorte sono state utilizzate a titolo di garanzia del credito residuo di questi fornitori, pari al 20 %. Inoltre, sono state utilizzate a titolo di garanzia reale per la WAK. Tuttavia, a causa della riserva di proprietà la WAK godeva di un credito secondario su parte delle scorte fino al saldo dei crediti soggetti a riserva di proprietà prolungata. La quota maggiore del rischio di fluttuazioni nei prezzi di conseguenza era a carico della GfW e dei suoi creditori, dei quali la WAK era il principale.
(41)
Sul prestito concesso dalla WAK alla GfW è stato pagato solo un importo limitato di interessi: dall’11 novembre 1999 al 31 dicembre 1999 (a un tasso del 3,28 %), dal 1o gennaio 2000 al 31 dicembre 2000 (3,51 %-5,15 %) e dal 1o gennaio 2001 al 31 dicembre 2001 (4,55 %-5,25 %). Non sono stati richiesti ulteriori interessi dopo il 31 dicembre 2001.
(42)
Considerando il rischio assunto nel prestare il denaro alla GfW, la WAK avrebbe dovuto calcolare un premio di rischio consistente in aggiunta al normale tasso di interesse. L’assenza di un premio di rischio in aggiunta al tasso di interesse configura un elemento di aiuto al momento della concessione del credito, che si può calcolare come la differenza tra il tasso di interesse applicato e il tasso di interesse di mercato maggiorato del premio di rischio che avrebbe dovuto essere applicato.
(43)
Secondo la comunicazione della Commissione relativa al metodo di fissazione dei tassi di riferimento e di attualizzazione (8), successivamente modificata dalla comunicazione della Commissione riguardante un adeguamento tecnico del metodo di fissazione dei tassi di riferimento/attualizzazione (9), applicabile per il periodo in questione, il tasso di riferimento di base per la Germania andava da 5,23 % a 6,33 %. Secondo la comunicazione, il tasso di riferimento così determinato è un tasso minimo che può essere aumentato in situazioni di rischio particolare (per esempio imprese in difficoltà, mancanza delle garanzie normalmente richieste dalle banche ecc.). In tali casi il premio potrà raggiungere i 400 punti base ed essere anche superiore, nell’ipotesi in cui nessuna banca privata avrebbe accettato di concedere il prestito.
(44)
Secondo la Germania, i tassi di interesse applicati dalle banche tedesche nello stesso periodo per crediti analoghi variavano tra 5,25 % e 6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) e tra 5,40 % e 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Durata della misura
(45)
Misura una tantum.
II.9. Motivi per avviare il procedimento di indagine formale
(46)
La Commissione ha avviato il procedimento di indagine formale a norma dell’articolo 108, paragrafo 2, TFUE, perché sospettava che la rinuncia allo status di creditore privilegiato e la rinuncia ai crediti potessero costituire un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107 TFUE.
(47)
In particolare, sulla base delle informazioni disponibili al momento dell’apertura del procedimento di indagine formale, la Commissione ha esaminato la rinuncia allo status di creditore privilegiato e la rinuncia ai crediti basandosi sul «test del creditore privato».
(48)
Il «test del creditore privato» valuta se, alle medesime condizioni di mercato, un creditore privato avrebbe o ha agito come il creditore pubblico. Per quanto concerne il caso in esame, i creditori privati vantavano crediti nei confronti della GfW per un totale di 5,5 milioni di EUR al 31 ottobre 2000, ma nessuno di loro vi ha rinunciato. La relazione di un revisore indipendente sembra indicare che per la WAK fosse economicamente sensato rinunciare allo status di creditore privilegiato e a una parte dei propri crediti, ma non spiega perché nessuno degli altri creditori fosse disposto a rinunciare ai propri crediti.
(49)
Nell’aprire il procedimento di indagine formale, la Commissione ha concluso che all’epoca dell’apertura del procedimento non si poteva escludere che la rinuncia della WAK allo status di creditore privilegiato e ai crediti (il prestito alla GfW e i futuri interessi sullo stesso) non fossero conformi al test del creditore privato, in quanto sembravano superiori al necessario e favorivano in misura eccessiva non solo la GfW ma anche gli altri creditori (in primo luogo viticoltori e commercianti di vini) i cui crediti sono stati rimborsati integralmente.
(50)
L’apertura del procedimento di indagine formale in seguito è stata ampliata anche a comprendere la concessione del prestito. Nello specifico, si sono espressi dubbi in merito al fatto che il prestito fosse stato concesso a condizioni di mercato (non è stato applicato alcun premio di rischio) e con garanzie sufficienti.
(51)
Nell’estensione del procedimento di indagine formale si sono sollevati nuovamente dei dubbi in merito a un possibile aiuto a viticoltori e commercianti di vini. Le informazioni disponibili al momento sembravano indicare che il prezzo pagato per il mosto fosse superiore al relativo prezzo di mercato, che l’intento dell’operazione non fosse quello di ottenere il massimo profitto, bensì di sostenere il mercato del vino e del mosto, e che la posizione di garanzia attribuita a viticoltori e commercianti di vini ai sensi del contratto di vendita fosse più vantaggiosa che in circostanze normali.
(52)
Il dubbio in merito al prezzo è sottolineato da documenti forniti dalla Germania dopo l’apertura del procedimento, che mostrano una fluttuazione nel prezzo al litro del vino da tavola (esclusa IVA) nel 1999 nella regione Assia Renania-Palatinato da un minimo di 0,26 EUR (ottobre/novembre) a 0,30 EUR (da giugno a settembre), 0,35 EUR (aprile), e fino a un massimo di 1,10 EUR (febbraio, giugno, novembre/dicembre). Il prezzo minimo di mercato che si poteva ottenere per il vino da tavola al momento della concessione del prestito era pertanto 0,26 EUR al litro.
(53)
Di conseguenza, il prezzo medio di acquisto di 0,38 EUR al litro è apparso ben al di sopra del prezzo minimo di mercato di circa 0,26 EUR al litro.
III. DENUNCE E INFORMAZIONI DI TERZI
(54)
La Commissione ha ricevuto informazioni che indicano che la rinuncia ai crediti di cui sopra è stata finanziata con fondi WAK. In quanto autorità pubblica finanziatrice della WAK, pare che lo Stato federale della Renania-Palatinato abbia valutato la possibilità di un’iniezione di capitale in considerazione della base di capitale ridotta della WAK, ma che alla fine abbia deciso in senso contrario.
(55)
La Commissione ha ricevuto una denuncia concernente il presunto aiuto di Stato implicito nella rinuncia ai crediti della WAK. Il denunciante affermava che, poiché la GfW opera nella vendita di distillati di vino, in conseguenza della rinuncia ai crediti nei suoi confronti i concorrenti avrebbero avuto seri problemi a vendere i loro prodotti. Il denunciante ha presentato numerosi articoli di quotidiani contenenti informazioni concernenti la rinuncia ai crediti da parte della WAK a vantaggio della GfW.
(56)
Lo stesso denunciante ha anche trasmesso una lettera ricevuta dall’ufficio della procura di Kaiserslautern (ufficio centrale per i reati economici) in risposta a una sua precedente lettera. La lettera della procura di Kaiserslautern riepiloga le informazioni ricevute dal denunciante sotto forma di articoli di quotidiano e dichiarazioni e informa il denunciante che sulla base delle informazioni ricevute non esistono motivi fondati per aprire un procedimento di indagine penale (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. OSSERVAZIONI DEI TERZI INTERESSATI
(57)
La Commissione non ha ricevuto osservazioni nell’ambito del procedimento di indagine formale.
(58)
Le ripetute lettere del denunciante dopo l’apertura iniziale del procedimento non hanno aggiunto nuovi fatti o argomenti.
V. OSSERVAZIONI DELLA GERMANIA
V.1. Elemento di aiuto al momento della concessione del prestito
(59)
La Germania ha fornito informazioni esaurienti sulle condizioni del prestito concesso dalla WAK alla GfW, incluse nella descrizione della misura nella sezione II.
(60)
Nelle sue osservazioni, la Germania conviene che gli interessi applicati dalla WAK per il prestito alla GfW erano inferiori al tasso di mercato. La Germania riconosce che la differenza tra il tasso di mercato e il tasso di interesse applicato costituisce un aiuto alla GfW ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
(61)
La Germania inoltre fornisce prova del fatto che la GfW è entrata in liquidazione ed è stata sciolta in data 1o giugno 2005. Tutte le giacenze delle restanti aree di attività sono state vendute e i relativi proventi sono stati utilizzati per rimborsare la WAK. Si è convenuto con l’acquirente (un privato) che il valore di tutte le rimanenze secondo la lista di magazzino al 31 dicembre 2004, al prezzo d’acquisto originale di 79 579,79 EUR, sarebbe stato trasferito alla WAK alla fine del 2005. La GfW è stata cancellata dal registro commerciale nel corso del 2006 e non esistono successori legali, né una persona giuridica dalla quale sia possibile recuperare l’aiuto. Di conseguenza, a norma della giurisprudenza costante (10) secondo la Germania il recupero non è possibile.
(62)
La Germania assicura che la concessione da parte della GfW della riserva di proprietà semplice, estesa o prolungata a viticoltori e commercianti di vini in relazione alla vendita di mosto era conforme alla comune prassi commerciale. La Germania assicura inoltre che anche l’accettazione dei beni garantiti a titolo di garanzia reale nonostante la riserva di proprietà, come ha fatto la WAK in relazione al prestito concesso alla GfW, è in linea con la comune prassi commerciale.
(63)
La Germania afferma altresì che l’acquisto di mosto nell’autunno 1999 da parte della GfW è stato effettuato al prezzo di mercato perché il 60 % del prodotto acquistato era mosto di qualità (minimo 60 gradi Oechsle) e non per comune vino da tavola come si presume nell’apertura del procedimento. Secondo la Germania i requisiti di qualità per la produzione di vino spumante sono più elevati rispetto ai requisiti per il vino da tavola (minimo 60 e 44 gradi Oechsle rispettivamente). Il restante 40 % del mosto era per comune vino da tavola ed è stato acquistato per sfruttare le condizioni favorevoli della distillazione preventiva.
(64)
Nelle sue osservazioni, la Germania sottolinea che il piano di commercializzazione della GfW per il 60 % delle scorte prevedeva l’acquisto di mosto di alta qualità in grandi quantitativi e la successiva lavorazione in lotti omogenei di vino grezzo per vino spumante (Sektgrundwein), conformemente ai requisiti di omogeneità e qualità delle aziende vinicole. Il vino grezzo per la produzione di spumante richiede un basso livello di SO2 e livelli elevati di acidi della frutta. La GfW avrebbe potuto ottenere questo risultato solo acquistando il mosto nel periodo della vendita autunnale e procedendo autonomamente alla sua trasformazione in vino grezzo.
(65)
Secondo le informazioni fornite dalla Germania, sul mercato del vino grezzo per lo spumante il prezzo base pagato per un litro di mosto di 60 gradi Oechsle era 0,312 EUR, maggiorato di 0,005 EUR al litro per ogni grado Oechsle aggiuntivo (fino a un massimo di 80 gradi Oechsle). Per il mosto di alta qualità, ossia il 60 % del mosto acquistato, viticoltori e commercianti di vini venivano pagati in base a questo principio.
(66)
Alla luce di quanto precede, la Germania richiama l’attenzione sul mercato rilevante. A suo parere, per il summenzionato 60 % delle scorte non si può prendere come riferimento il prezzo di mercato per il comune vino da tavola, perché in questo caso il mercato rilevante per la GfW non è quello del normale vino da tavola, bensì il mercato del vino grezzo di qualità superiore da utilizzare per la produzione di spumante. Inoltre, la Germania fa riferimento alla teoria della sostituzione della domanda, per cui due prodotti non s’intendono commercializzati nello stesso mercato se uno non può essere sostituito dall’altro anche in caso di variazioni del prezzo. Nel caso in esame, i requisiti specifici del mosto per vino grezzo per la produzione di spumante rendono impossibile la sua sostituzione con mosto per normale vino da tavola o con vino da tavola, anche se il prezzo di quest’ultimo calasse in misura significativa. Di conseguenza, il calo del prezzo del vino da tavola non influenza il prezzo del mosto per la produzione di spumante perché non sono prodotti intercambiabili.
(67)
Secondo le statistiche sulle importazioni dell’associazione dei viticoltori tedeschi (Deutsche Weinbauverband) per gli esercizi 1998-2001, il vino bianco importato di alta qualità, adatto alla produzione di spumante, aveva un prezzo di mercato di 0,38 EUR al litro, notevolmente superiore al prezzo di 0,26 EUR al litro quotato per il vino da tavola. Nelle sue osservazioni, la Germania conclude che esistono due mercati separati, uno per il comune vino da tavola e per il relativo mosto e un altro per il vino grezzo e il mosto di alta qualità da utilizzare per la produzione di spumante.
(68)
Secondo la Germania si dovrebbe pertanto concludere che il mercato rilevante per il vino non inviato alla distillazione è il mercato del vino grezzo di alta qualità per la produzione di spumante, con prezzi molto più elevati (0,38 EUR al litro) rispetto al prezzo di mercato del comune vino da tavola (0,26 EUR al litro). La Germania quindi argomenta che il prezzo pagato dalla GfW per il mosto era conforme al prezzo del mercato rilevante e comprendeva un normale margine di profitto.
(69)
Inoltre, la GfW intendeva partecipare ai programmi dell’UE per il magazzinaggio e la distillazione (in precedenza la GfW aveva già offerto simili servizi ai viticoltori). Il programma per il magazzinaggio prevedeva il pagamento di 0,06 EUR al litro per il 20 % delle scorte che in seguito sarebbero state vendute come vino grezzo per la produzione di spumante. Il programma per la distillazione prevedeva il pagamento di 0,50-0,55 EUR al litro per il 40 % delle scorte consegnate alla distillazione.
(70)
Secondo il parere della Germania era possibile ricavare un utile da queste attività quando la WAK ha concesso il prestito alla GfW. Da un lato, la GfW intendeva utilizzare il 40 % del mosto acquistato per la distillazione preventiva nel dicembre 1999 a un prezzo di distillazione notevolmente superiore al prezzo di acquisto (0,50-0,55 EUR al litro). Dall’altro si prevedeva che i produttori di vino spumante avrebbero pagato prezzi relativamente buoni (tra 0,36 e 0,41 EUR al litro) per grandi quantitativi di vino grezzo di qualità uniforme e garantita. La Germania sostiene che la GfW avrebbe potuto ottenere un fatturato medio di 0,44-0,46 EUR al litro, molto superiore alla media di 0,38 EUR al litro pagata ai viticoltori e ai commercianti di vini.
(71)
La pianificazione si basava sulle seguenti ipotesi di prezzi di riferimento:
Volume
Prezzo/litro (EUR)
Distillazione
40 %
0,50-0,55
Sovvenzione UE per magazzinaggio di vino/mosto (1 anno): EUR 0,06/l e successiva vendita di vino grezzo per spumante
20 %
0,435
Vendita di vino grezzo per spumante
40 %
0,375
(72)
Sulla base di queste ipotesi si prevedeva un prezzo di vendita medio da 0,44 a 0,46 EUR/l.
(73)
In base alle previsioni di vendita di cui sopra si calcola il seguente utile:
Prezzo/litro (EUR)
Prezzo d’acquisto e lavorazione
0,37-0,38
Reddito dalla vendita di vino grezzo per spumante, sovvenzioni per distillazione e magazzinaggio
0,44-0,46
Utile atteso
0,06-0,09
(74)
Sulla base di un volume totale di circa 44 milioni di litri, l’utile totale atteso variava da circa 2,64 milioni di EUR a circa 3,96 milioni di EUR.
(75)
La Germania inoltre fa riferimento al fatto che il prezzo di mercato per il vino da tavola quotato dalla Commissione europea nelle decisioni di apertura (0,26 EUR al litro) è la quotazione più bassa del novembre 1999 per il vino da tavola. Nel novembre 1999 la quotazione completa del prezzo di mercato per il vino da tavola andava da 0,26 a 0,56 EUR al litro, ed è stato così per l’intero 1999, mentre nel 2000 la quotazione è variata tra 0,20 e 0,41 EUR al litro. La Germania inoltre sottolinea che il 60 % del mosto acquistato dalla GfW presentava in media 81 gradi Oechsle, molto di più rispetto ai 44 gradi richiesti per il vino da tavola, e questo ovviamente si è rispecchiato nel prezzo pagato dalla GfW per il mosto.
V.2. Elemento di aiuto al momento della rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti
(76)
Secondo la Germania, si è stabilito che la GfW era a rischio di insolvenza dopo la redazione di un bilancio provvisorio nel novembre 2000. All’epoca il disavanzo di bilancio della GfW ammontava a circa 6 milioni di EUR, confermato dai bilanci annuali per il 2000. Il motivo del disavanzo era il crollo del valore delle scorte ancora in possesso della GfW a seguito di un netto calo dei prezzi di mercato, per cui la GfW avrebbe potuto vendere le proprie scorte a un prezzo inferiore a quello previsto in origine.
(77)
In base alle informazioni presentate dalla Germania, al 31 ottobre 2000 la WAK vantava ancora crediti per circa 10 milioni di EUR nei confronti della GfW. A titolo di garanzia reale la WAK disponeva di beni garantiti della GfW, valutati all’epoca in 5,7 milioni di EUR e soggetti a riserva di proprietà (semplice, estesa o prolungata) da parte di viticoltori e commercianti, che pertanto secondo la Germania avrebbero avuto la priorità in caso di insolvenza. Quindi, sempre secondo la Germania, in caso di procedura d’insolvenza la GfW avrebbe dovuto saldare viticoltori e commercianti per un valore di circa 3,5 milioni di EUR, prima di poter effettuare pagamenti a favore di altri creditori.
(78)
Per porre rimedio alla situazione di disavanzo in tempo utile ed evitare l’apertura di una procedura di insolvenza a norma del § 64 GmbHG a.F. i. V. m. § 19 InsO, occorreva un intervento immediato.
(79)
La Germania rileva che, in quanto creditore principale con una posizione di garanzia più debole, la WAK aveva un interesse considerevole a evitare l’imminente insolvenza. Ha quindi cercato di convincere i viticoltori e i commercianti di vini a rinunciare a parte dei loro crediti e ha concordato quanto segue con la GfW il 4 dicembre 2000:
-
subordinazione dei crediti per un ammontare corrispondente al disavanzo della GfW dopo che viticoltori e commercianti avessero concordato di rinunciare al 90 % dei propri crediti rimanenti,
-
rinuncia all’importo dei crediti subordinati solo qualora si fosse dimostrato necessario.
(80)
Malgrado l’avvio positivo dei negoziati, con la maggioranza dei viticoltori e commercianti di vini disposti a rinunciare ai propri crediti, alla fine la GfW non è riuscita nel suo intento a causa di un’azione concertata di alcuni viticoltori e commercianti, sostenuti dai rispettivi legali, che non essendo disposti a rinunciare ai propri crediti, in considerazione della posizione di garanzia privilegiata di cui godevano in virtù della riserva di proprietà estesa o prolungata, hanno presentato denuncia. Il tribunale ha preso in esame le denunce e ha proposto degli accordi di transazione. In base a tali accordi, la GfW era tenuta a pagare il 70 % dei crediti residui, a fronte della rinuncia al restante 30 %. Il tribunale ha anche stabilito che l’80 % delle spese legali fossero a carico della GfW. Accordi analoghi sono stati proposti da altri tribunali. Tenendo conto di questi sviluppi, la GfW non poteva più attendersi che gli altri viticoltori e commercianti di vini convenissero di rinunciare al 90 % dei crediti residui. Inoltre, numerosi viticoltori e commercianti a quel punto dichiaravano di pretendere il rimborso del 100 % del restante 20 %. Il fatto che 1 700 dei 2 700 viticoltori e commercianti di vini si fossero già dichiarati disposti a rinunciare a una parte dei propri crediti non aveva più rilevanza, poiché il § 305a della legge tedesca sull’insolvenza stabilisce che un accordo stragiudiziale (außergerichtliche Einigung) inteso a evitare una procedura di insolvenza viene meno quando un singolo creditore decide di procedere al recupero del credito dopo l’avvio dei negoziati per l’accordo stragiudiziale.
(81)
Di conseguenza, in data 21 febbraio 2001 la WAK ha concordato con la GfW di coprire il disavanzo per l’esercizio 2000 rinunciando a parte dei suoi crediti per un importo di 5 005 441,60 EUR, di non applicare interessi sul debito residuo per il periodo 1o gennaio - 31 dicembre 2001 e che i crediti di viticoltori e commercianti di vini sarebbero stati saldati integralmente. In questo modo, la sicurezza dei crediti non subordinati era garantita, si poneva rimedio alla situazione di disavanzo, si evitava la procedura di insolvenza e la GfW poteva continuare a operare.
(82)
La Germania dichiara che la rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti soddisfano il test del creditore privato, facendo riferimento alla giurisprudenza pertinente a sostegno della sua tesi.
(83)
La rinuncia a parte del credito può essere necessaria al fine di aumentare l’importo effettivamente recuperato (11). Un creditore privato agirebbe per ridurre al minimo le proprie perdite. Nel caso in cui un credito non fosse sufficientemente garantito, un accordo per dilazionare il rimborso aumenterebbe le possibilità di recupero della somma senza subire perdite, in quanto il debitore avrebbe la possibilità di superare le difficoltà e migliorare la sua situazione (12). Nella sentenza HAMSA del TPG, la Corte respinge la precedente prassi della Commissione di richiedere che creditori pubblici e privati rinuncino a una quota equivalente dei rispettivi crediti in relazione alla propria quota del debito. Il tribunale stabilisce invece che il criterio del creditore privato si può applicare anche quando le rinunce dei diversi creditori sono asimmetriche. Il TPG sottolinea che è decisivo lo status del creditore in quanto titolare di crediti garantiti, privilegiati o ordinari, ossia la categoria dei titoli dei diversi creditori. IL TPG stabilisce inoltre che un creditore pubblico agisce come un creditore privato quando decide di rinunciare a una parte dei propri crediti, dopo a una valutazione ampia e ragionevole di quanto potrebbe recuperare, del rischio di liquidazione e della possibilità che l’impresa venga risanata (13). Infine, la Germania fa riferimento alla decisione della Commissione nella causa Huta Cynku, dove la Commissione dichiara che «non si può dunque parlare di vantaggi né, di conseguenza, di aiuto di Stato qualora la ristrutturazione porti a entrate superiori rispetto alla liquidazione» (14).
(84)
Su queste basi, la Germania sostiene che tenendo conto della posizione della WAK in quanto creditore principale e della sua posizione di garanzia più debole rispetto a viticoltori e commercianti di vini, la rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti è conforme al test del creditore privato e non costituisce un aiuto di Stato. In una procedura di insolvenza, la WAK avrebbe perso almeno la stessa quota, e con tutta probabilità una quota di gran lunga più consistente, di crediti residui.
(85)
Solo evitando l’insolvenza della GfW e saldando i crediti residui di viticoltori e commercianti, la WAK poteva godere di pieni diritti di garanzia sulle scorte rimanenti e ottenere un rimborso dei crediti residui superiore a quanto avrebbe realizzato in caso di insolvenza.
(86)
Da una prospettiva ex ante, il comportamento della WAK secondo la Germania è stato corretto, in particolare poiché è riuscita a ottenere un rimborso più consistente convertendo una posizione di garanzia debole in un diritto di garanzia primario ed evitando l’imminente insolvenza della GfW. Secondo la Germania, qualsiasi banca privata avrebbe agito nello stesso modo in una simile situazione.
(87)
Secondo le autorità tedesche, una valutazione ex ante dei bilanci della GfW avrebbe stimato che se la GfW avesse continuato a operare, la WAK sarebbe stata in grado di ottenere un rimborso di 5 112 918,81 milioni di EUR. D’altro canto, se la GfW fosse stata oggetto di una procedura d’insolvenza, la WAK sarebbe stata in grado solo di ottenere un rimborso massimo di 2,4 milioni di EUR, con una differenza di almeno 2,7 milioni di EUR.
(88)
Quanto precede è confermato da una relazione del 3 febbraio 2003, preparata da un revisore indipendente (15), commissionata dalla WAK e presentata dalle autorità tedesche. La relazione conclude che per la WAK fosse economicamente sensato subordinare i propri crediti e rinunciare a una parte dei crediti e a futuri pagamenti di interessi. Le ragioni di questa conclusione, presentate dalla Germania, sono le seguenti:
-
se la WAK non avesse subordinato i propri crediti e rinunciato ai crediti e al pagamento degli interessi, la GfW avrebbe dovuto chiedere la procedura di insolvenza e sarebbe entrata in liquidazione. I crediti della WAK avrebbero dovuto essere coperti con la vendita delle scorte della GfW,
-
se la società fosse entrata in liquidazione il valore delle sue scorte sarebbe crollato e le entrate effettive derivanti dalla vendita delle scorte si sarebbero limitate a circa 50 %-70 % del valore contabile. Quindi, tenendo conto dei diritti di garanzia, i proventi sarebbero variati tra 1,84 milioni di EUR e 2,4 milioni di EUR,
-
la procedura di insolvenza è costosa,
-
la legge tedesca sull’insolvenza (InsO) prevede il diritto di separare i prodotti con riserva di proprietà, che tuttavia è soggetto alla facoltà del curatore dell’insolvenza di scegliere tra l’esecuzione del contratto e la separazione dei beni (InsO, paragrafo 103). La separazione dei beni è possibile solo se il curatore si rifiuta di eseguire il contratto, nel qual caso il creditore può ritirarsi dallo stesso e chiedere la separazione dei beni e ha diritto a un risarcimento per la mancata esecuzione del contratto. Gli acconti possono essere compensati. In cambio, la GfW può chiedere il recupero dei pagamenti già effettuati, che possono essere compensati a fronte del risarcimento per la mancata esecuzione del contratto,
-
per contro, dopo che la WAK ha subordinato una parte dei suoi crediti, era legalmente possibile per la GfW evitare la procedura di insolvenza; inoltre, dopo aver rinunciato a parte dei propri crediti e interessi, la WAK vantava crediti per 5,15 milioni di EUR che avrebbe potuto recuperare grazie al fatto che la GfW poteva continuare a operare,
-
si rileva inoltre che, in caso di apertura della procedura di insolvenza, il rimborso alla WAK del prestito di 1 440 476,92 EUR effettuato dalla GfW nel periodo 1 novembre - 31 dicembre 2000 avrebbe potuto essere contestato dalla GfW ai sensi delle norme sull’insolvenza, con il risultato di obbligare la WAK a rimborsare tali fondi.
(89)
La Germania sottolinea che da una valutazione ex post emerge che la rinuncia allo status di creditore privilegiato e a parte dei crediti era più sensata in termini economici, poiché i rimborsi ricevuti evitando l’insolvenza della GfW ammontavano a 4 670 517,65 EUR, un importo superiore al rimborso massimo di 2,4 milioni di EUR che si sarebbe potuto ottenere con la procedura di insolvenza.
(90)
La Germania conclude che la rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti da parte della WAK era conforme al test del creditore privato e non ha dunque configurato alcun aiuto a favore di viticoltori e commercianti.
VI. VALUTAZIONE DELL’AIUTO
VI.1. Organizzazione comune del mercato
(91)
Fino all’entrata in vigore del regolamento (CE) n. 479/2008 del Consiglio del 29 aprile 2008 relativo all’organizzazione comune del mercato vitivinicolo (16), la produzione e lavorazione vitivinicola era disciplinata dal regolamento (CE) n. 1493/1999. L’articolo 71 del regolamento (CE) n. 1493/1999 stabilisce che gli articoli 87, 88 e 89 del trattato (ora articoli 107, 108 e 109 TFUE) si applicano alla produzione e al commercio dei prodotti disciplinati dallo stesso. Prima del 31 luglio 2000, la produzione vitivinicola era disciplinata dal regolamento (CEE) n. 822/87. L’articolo 76 del regolamento (CEE) n. 822/87 stabilisce che gli articoli 92, 93 e 94 del trattato (ora articoli 107, 108 e 109 TFUE) si applicano alla produzione e al commercio dei prodotti indicati all’articolo 1 del regolamento. Le misure in esame devono pertanto essere analizzate alla luce delle norme in materia di aiuti di Stato.
VI.2. Esistenza di aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE
(92)
Ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE, «sono incompatibili con il mercato interno, nella misura in cui incidano sugli scambi tra Stati membri, gli aiuti concessi dagli Stati, ovvero mediante risorse statali, sotto qualsiasi forma che, favorendo talune imprese o talune produzioni, falsino o minaccino di falsare la concorrenza».
(93)
La WAK è una società di diritto pubblico finanziata in parte da fondi dello Stato federale della Renania-Palatinato e in parte da oneri fiscali. La misura pertanto è finanziata da risorse statali.
(94)
A quanto pare, un aiuto a favore di un’impresa incide sugli scambi tra Stati membri quando l’impresa opera in un mercato aperto agli scambi intra-UE (17). Poiché gli scambi intra-UE di prodotti agricoli sono considerevoli, l’aiuto in esame può incidere sugli scambi tra Stati membri (18).
(95)
La Corte ha stabilito che al fine di determinare se una misura statale costituisce un aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE, occorre anche stabilire se l’impresa beneficiaria riceve un vantaggio economico che non avrebbe ottenuto in condizioni normali di mercato (19) e/o se la misura ha consentito all’impresa di evitare di sostenere costi che di norma avrebbero dovuto gravare sulle risorse finanziarie proprie (20). Quanto precede sarebbe sufficiente per indicare potenziali distorsioni della concorrenza (21).
V.I.2.1. Esistenza di un aiuto a favore della Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
V.I.2.1.a. Concessione del prestito della WAK
(96)
Il prestito della WAK di 15 302 696,25 EUR è stato concesso nell’autunno 1999. Alla GfW è stato applicato un tasso di interesse tra 3,28 % e 5,25 % per la durata del prestito. Non è stato applicato alcun premio di rischio. Il tasso di riferimento per la Germania per lo stesso periodo oscillava tra 5,23 % e 6,33 %.
(97)
La Germania concorda con il parere della Commissione che il prestito non sia stato concesso a condizioni di mercato. Se il prestito fosse stato concesso a condizioni di mercato, si sarebbe applicato un tasso di base superiore e si sarebbe aggiunto un premio di rischio, considerando la sicurezza limitata offerta dalla garanzia reale sul prestito.
(98)
Si può concludere che il prestito concesso alla GfW contiene un elemento di aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE, in quanto la GfW ha beneficiato di un vantaggio economico che non avrebbe ottenuto in condizioni normali di mercato. L’elemento di aiuto è calcolato come la differenza tra l’interesse applicato e il tasso di riferimento maggiorato di un adeguato premio di rischio.
(99)
Possibile trasferimento dell’aiuto a successori legali
(100)
Secondo la Germania, la GfW è stata liquidata e sciolta il 1o giugno 2005. Tutte le giacenze delle restanti aree di attività sono state vendute e i relativi proventi sono stati utilizzati per rimborsare la WAK. Si è convenuto con l’acquirente (un privato) che il valore di tutte le rimanenze secondo la lista di magazzino al 31 dicembre 2004, al prezzo d’acquisto originale di 79 579,79 EUR, sarebbe stato trasferito alla WAK alla fine del 2005. La GfW è stata cancellata dal registro commerciale nel corso del 2006. Non esistono successori legali, né una persona giuridica dalla quale sia possibile recuperare l’aiuto. Dunque, secondo la Germania, in conformità della giurisprudenza costante (22) il recupero non è possibile.
(101)
Poiché i beni rimanenti della GfW sono stati tutti venduti, la persona che li ha acquistati potrebbe forse aver beneficiato dell’aiuto concesso alla GfW. Tuttavia, poiché la persona ha pagato il prezzo d’acquisto originario e il mercato aveva subito un crollo negli anni precedenti, è evidente che il prezzo pagato dall’acquirente era come minimo il prezzo di mercato. La Commissione conclude pertanto che l’aiuto non è stato trasferito all’acquirente delle giacenze della GfW. Nel contempo, la GfW ha cessato di esistere e quindi non è possibile recuperare alcun aiuto.
V.I.2.1.b. Rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti da parte della WAK
(102)
La rinuncia allo status di creditore privilegiato e la rinuncia ai crediti e al pagamento di interessi sono state finanziate dalle risorse proprie della WAK e da un prestito corrispondente della WAK e pertanto si devono considerare finanziate tramite risorse statali.
(103)
Per stabilire se la rinuncia allo status di creditore privilegiato e la rinuncia ai crediti e al pagamento di interessi configurino un aiuto di Stato a favore della GfW ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE, occorre stabilire se la GfW riceve un vantaggio economico che non avrebbe ottenuto in condizioni normali di mercato e/o se la misura ha consentito all’impresa di evitare di sostenere costi che di norma avrebbero dovuto gravare sulle risorse finanziarie proprie. Questa valutazione si deve effettuare ricorrendo al test del creditore privato, che valuta se alle medesime condizioni di mercato un creditore privato avrebbe o ha agito come il creditore pubblico.
(104)
A norma della giurisprudenza costante, la rinuncia a parte del credito può essere necessaria al fine di aumentare l’importo effettivamente recuperato. Un creditore privato agirebbe per ridurre al minimo le proprie perdite (23). Nel caso in cui un credito non fosse sufficientemente garantito, un accordo per dilazionare il rimborso aumenterebbe le possibilità di recupero della somma senza subire perdite, in quanto il debitore avrebbe la possibilità di superare le difficoltà e migliorare la sua situazione (24).
(105)
Nella sentenza HAMSA (25) del TPG, la Corte respinge la precedente prassi della Commissione di richiedere che creditori pubblici e privati rinuncino a una quota equivalente dei rispettivi crediti in relazione alla propria quota del debito. Il tribunale stabilisce invece che il criterio del creditore privato si può applicare anche quando le rinunce dei diversi creditori sono asimmetriche. Ai punti 168 e 169 della sentenza si legge:
«168)
Quando un’impresa, a fronte di un significativo peggioramento della sua situazione finanziaria, propone ai suoi creditori un accordo, o una serie di accordi, per la ristrutturazione del suo debito, al fine di risanare la propria situazione e di evitare la messa in liquidazione, ciascun creditore è indotto a operare una scelta tenendo conto, da una parte, dell’importo offertogli nell’ambito dell’accordo proposto, e, dall’altra, dell’importo che ritiene di poter recuperare al termine dell’eventuale liquidazione dell’impresa. La sua scelta è influenzata da una serie di fattori, come ad esempio la sua qualità di creditore ipotecario, privilegiato o ordinario, la natura e la portata delle eventuali garanzie che detiene, la sua valutazione delle possibilità di risanamento dell’impresa nonché il beneficio di cui godrebbe in caso di liquidazione. Se, ad esempio, succedesse che, nell’ipotesi della liquidazione di un’impresa, il valore di realizzo degli attivi permettesse di rimborsare solamente i crediti ipotecari e privilegiati, i crediti ordinari non avrebbero alcun valore. In una simile situazione, il fatto che un creditore ordinario accetti di rinunciare al rimborso di una parte importante del suo credito non costituirebbe un sacrificio significativo.
169)
Ne consegue in particolare che, se non si conoscono i fattori che hanno determinato i rispettivi valori delle scelte offerte ai creditori, il semplice fatto che esista un’apparente sproporzione tra gli importi ai quali le differenti categorie di creditori hanno rinunciato non consente, di per sé, di trarre conclusioni in ordine alla motivazione che li ha spinti ad accettare le cancellazioni di debiti proposte.»
(106)
Inoltre, nella causa HAMSA (26) il TPG stabilisce che un creditore pubblico agisce come un creditore privato quando decide di rinunciare a una parte dei propri crediti dopo un’ampia e ragionevole valutazione di quanto potrebbe recuperare, del rischio di liquidazione e della possibilità di risanamento dell’impresa. Infine, nella decisione della Commissione relativa alla causa Huta Cynku (27), la Commissione dichiara che non si può parlare di vantaggi né di aiuto di Stato qualora la ristrutturazione porti a entrate superiori rispetto alla liquidazione.
(107)
Con riferimento alla giurisprudenza sopra citata, nel valutare se un creditore privato avrebbe o ha agito nello stesso modo della WAK, occorre prendere in esame le scelte a disposizione della WAK quando si è concluso che la GfW era a rischio di insolvenza e considerare quali sarebbero state le implicazioni economiche di tali scelte. In secondo luogo, occorre anche effettuare la stessa analisi per i viticoltori e i commercianti di vini e in seguito valutare se la situazione della WAK sia paragonabile e si possa valutare sulla base delle azioni di viticoltori e commercianti.
(108)
Di fronte al rischio di insolvenza della GfW, la WAK aveva due scelte. Poteva consentire l’apertura della procedura d’insolvenza o poteva tentare di evitarlo, raggiungendo un accordo con la GfW che consentisse alla GfW di continuare a operare. In base alle informazioni presentate dalla Germania e sostenute da una relazione del 3 febbraio 2003 preparata da un revisore indipendente (cfr. considerando 88), le implicazioni economiche di queste due decisioni, secondo la Germania, sono le seguenti. Secondo una valutazione ex ante, nel caso di una procedura d’insolvenza la WAK sarebbe stata in grado di recuperare al massimo 2,4 milioni di EUR. Nel caso della firma di un accordo con la GfW, dove la WAK rinunciava a parte dei suoi crediti consentendo così alla GfW di continuare a operare, la WAK poteva prevedere di recuperare un importo pari a circa 5,1 milioni di EUR, con una differenza di 2,7 milioni di EUR a favore della scelta di consentire alla GfW di evitare la procedura d’insolvenza. Se viticoltori e commercianti di vini fossero o meno disposti a fare lo stesso incideva in misura minima sul calcolo del recupero, ma non modificava l’esito del confronto tra le due alternative.
(109)
La stima di un recupero di 2,4 milioni di EUR in caso di insolvenza contenuta nella relazione si basa sull’assunto della Germania che il credito di 4,4 milioni di EUR di viticoltori e commercianti di vini avrebbe dovuto essere saldato prima di quello della WAK. Tuttavia, secondo la Commissione europea, la legge tedesca sull’insolvenza stabilisce che solo il debito nei confronti di viticoltori e commercianti con una riserva di proprietà prolungata avrebbe dovuto essere saldato prima dei debiti nei confronti della WAK, mentre tutti gli altri debiti sarebbero stati nella medesima condizione. Dai calcoli della Commissione europea emerge tuttavia che anche nel caso in cui i crediti della WAK e dei viticoltori e commercianti fossero stati tutti nella medesima condizione, la WAK sarebbe stata in grado di recuperare al massimo 4,7 milioni di EUR in caso di insolvenza (sulla base di un rimborso complessivo massimo di 6,8 milioni di EUR in caso di insolvenza e del fatto che la WAK e i viticoltori e commercianti ricevessero un rimborso proporzionale a quanto loro dovuto - rispettivamente 10 milioni di EUR e 4,4 milioni di EUR). Si può dunque concludere che da una prospettiva ex ante l’opzione più favorevole per la WAK fosse quella di consentire alla GfW di evitare l’insolvenza.
(110)
Il calcolo di viticoltori e commercianti invece era molto diverso. Innanzitutto, avevano già ricevuto l’80 % del pagamento per i prodotti forniti. In secondo luogo, in base all’offerta della GfW avrebbero ricevuto solo il 10 % del 20 % ancora dovuto. In effetti, questo significava che se avessero firmato l’accordo avrebbero ricevuto solo un ulteriore 2 % del prezzo d’acquisto concordato, un importo certamente inferiore a quanto avrebbero potuto aspettarsi da una procedura di insolvenza, a prescindere dalla loro posizione di garanzia (riserva di proprietà semplice, estesa o prolungata). Avrebbero potuto ottenere in media il 48 % dei crediti residui (2,1 milioni di EUR sul totale dovuto di 4,4 milioni di EUR). Non è quindi una sorpresa che alcuni dei viticoltori e dei commercianti di vini rifiutassero l’offerta della GfW. Terzo, era evidente che sarebbe stato nell’interesse della WAK rinunciare a parte dei suoi crediti ed evitare l’insolvenza anche se viticoltori e commercianti non avessero fatto lo stesso, e anche in questo caso questi ultimi avrebbero recuperato una quota maggiore dei crediti residui loro spettanti rispetto all’offerta del 10 %. Quarto, molti di loro avevano già denunciato la GfW e il tribunale si era espresso a loro favore obbligando la GfW a saldare l’80 % dei crediti residui.
(111)
Si può pertanto concludere che, nonostante viticoltori, commercianti e WAK fossero tutti creditori nei confronti della GfW, le scelte e le relative implicazioni per la WAK e i viticoltori e commercianti erano così diverse da non essere confrontabili. Il fatto che viticoltori e commercianti di vini abbiano scelto di non rinunciare ai propri crediti non dovrebbe incidere negativamente nell’analisi del comportamento della WAK in base al test del creditore privato.
(112)
Mettendo a confronto le diverse opzioni a disposizione della WAK, la Commissione conclude che la parziale rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti del 4 dicembre 2000 e del 21 febbraio 2001, per un totale di 5 005 441,60 EUR, nonché la rinuncia al pagamento degli interessi dal 31 dicembre 2000, era l’opzione più favorevole per la WAK e pertanto soddisfa il test del creditore privato. La rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti determina una dilazione del debito che è più vantaggiosa per il creditore rispetto alla liquidazione. A norma della giurisprudenza costante (28), un creditore pubblico confronta il vantaggio derivante dalla somma offerta nell’ambito del piano di ristrutturazione con la somma che sarebbe in grado di recuperare con la liquidazione dell’impresa. Quindi la GfW non ha beneficiato di un vantaggio economico che non avrebbe ottenuto in condizioni normali di mercato e dunque la decisione della WAK di rinunciare allo status di creditore privilegiato e a parte dei suoi crediti non ha determinato un aiuto di Stato a favore della GfW.
(113)
Nell’apertura del procedimento si sono espressi dubbi sul fatto che la WAK si sia rigorosamente attenuta al minimo indispensabile nella rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti. Tuttavia, secondo le osservazioni della Germania, la WAK ha rinunciato alla quota di crediti necessaria per la copertura del disavanzo della GfW per il 2000, che ai sensi della legge sull’insolvenza (cfr. considerando 25) era indispensabile per evitare la procedura d’insolvenza e consentire alla GfW di continuare a operare. Nel primo accordo (firmato il 4 dicembre 2000) tra GfW e WAK nell’intento di evitare l’insolvenza della GfW, la WAK aveva concordato con la GfW di subordinare una quota di crediti corrispondente al disavanzo della GfW dopo che viticoltori e commercianti di vini avessero convenuto di rinunciare al 90 % dei loro crediti residui e concordato di rinunciare, ove necessario, a tale importo di crediti subordinati (cfr. considerando 79 e 80). La rinuncia è stata superiore a quanto previsto inizialmente perché nonostante gli sforzi della WAK e della GfW per convincere i viticoltori e i commercianti di vini a fare la loro parte per aiutare la GfW a evitare l’insolvenza (cfr. considerando 79 e 80 delle osservazioni della Germania), la decisione di viticoltori e commercianti di vini è stata di non rinunciare ai propri crediti per i motivi citati al considerando 110. Come accennato al considerando 108, la decisione di viticoltori e commercianti di vini di non rinunciare a una quota dei loro crediti residui ha avuto un impatto limitato sull’analisi economica della WAK e non ha modificato l’esito della presente valutazione: dal punto di vista economico per la WAK era preferibile consentire alla GfW di evitare la procedura di insolvenza.
(114)
La Commissione conclude pertanto che la rinuncia parziale allo status di creditore privilegiato e ai suoi crediti era l’opzione più favorevole per la WAK, in linea con il principio del creditore privato, e pertanto non configura un aiuto di Stato a favore della GfW ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
V.I.2.2. Esistenza di un aiuto a viticoltori e commercianti di vini
(115)
Nell’apertura e nel successivo ampliamento del procedimento d’indagine formale sono state sollevate questioni in merito a un possibile aiuto a viticoltori e commercianti di vini. Innanzi tutto, la posizione di garanzia concessa a viticoltori e commercianti dalla GfW al momento dell’acquisto appariva relativamente forte e sono sorti dubbi in merito al fatto che fosse effettivamente conforme alla normale prassi commerciale. In secondo luogo, il prezzo pagato per il mosto acquistato era stimato al di sopra del prezzo di mercato. Terzo, la decisione di viticoltori e commercianti di vini di non rinunciare ai propri crediti quando la GfW era a rischio di insolvenza è stata contestata con la decisione della WAK di rinunciare allo status di creditore privilegiato e in seguito a parte dei propri crediti anche se i viticoltori e i commercianti di vini avevano deciso di non rinunciare al 90 % dei crediti residui (20 % del valore delle scorte).
V.I.2.2.a. Al momento dell’acquisto del mosto - posizione di garanzia concessa
(116)
Nelle sue osservazioni, la Germania ha assicurato che la riserva di proprietà semplice, estesa o prolungata concessa ai diversi viticoltori e commercianti in relazione all’acquisto di mosto era effettivamente conforme alla normale prassi commerciale. Questo significa che, benché la posizione di garanzia concessa a viticoltori e commercianti di vini fosse relativamente forte, in particolare in relazione alla riserva di proprietà prolungata, era comunque conforme alla normale prassi commerciale e non era più forte di quanto sarebbe stata in caso di accordi con un acquirente privato.
(117)
La Commissione fa riferimento alle raccomandazioni (29) registrate dalla Federazione delle cantine e dei dettaglianti di vini di Treviri, dalla Federazione dei commercianti di vini tedeschi di Magonza e dall’Associazione dei viticoltori tedeschi di Bonn (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) presso le autorità competenti tedesche (Bundezkartellamt) conformemente al § 22 Abs. 3 Nr. 2 della legge contro la limitazione della concorrenza (des Gesetzes gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30). La prima versione delle raccomandazioni è stata registrata nel 1990 e la versione attuale nel 2005. Queste raccomandazioni chiariscono che, nei casi in cui non viene pagato il prezzo d’acquisto pieno al momento del trasferimento della merce, il venditore dovrebbe riservarsi il diritto di proprietà fino al pagamento del prezzo pieno. Le posizioni di garanzia concesse a viticoltori e commercianti di vini nel caso in esame sono di grado diverso. Solo la riserva di proprietà prolungata assicurava la garanzia completa del pagamento. Questo significa che la posizione di garanzia di viticoltori e commercianti di vini in media non era forte come specificato nelle raccomandazioni di cui sopra. La Commissione pertanto accoglie, con riferimento alle raccomandazioni e all’effettiva posizione di garanzia concessa, le assicurazioni della Germania in merito al fatto che si tratti di una normale prassi commerciale concedere posizioni di garanzia com’è stato fatto per viticoltori e commercianti di vini in questo caso e che tale posizione di garanzia non era più forte rispetto a quanto previsto in un normale contratto tra due attori privati, per cui non si configura un aiuto di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
V.I.2.2.b. Al momento dell’acquisto del mosto - prezzo pagato per il mosto acquistato
(118)
Nell’apertura del procedimento, si è affermato che il prezzo pagato dalla GfW per il mosto fosse superiore al prezzo di mercato, utilizzando come prezzo di mercato di riferimento il prezzo del vino da tavola di 0,26 EUR al litro. Nelle sue osservazioni, la Germania ha fornito informazioni sostanziali sulla strategia commerciale della GfW, da cui risulta che il mercato del comune vino da tavola non è quello rilevante e che la GfW seguiva una triplice strategia. Primo, acquistare mosto per vino da tavola con il quale partecipare al programma UE per la distillazione (40 % delle scorte). Secondo, acquistare mosto di alta qualità nell’intento di venderlo sul mercato del vino grezzo di alta qualità da utilizzare per la produzione di spumante (60 % delle scorte). Terzo, partecipare al programma UE per il magazzinaggio con il 20 % delle scorte prima della vendita per la produzione di spumante. Nel valutare se due prodotti appartengono allo stesso mercato, la Commissione fa riferimento alla comunicazione della Commissione sulla definizione del mercato rilevante ai fini dell’applicazione del diritto comunitario in materia di concorrenza (31). Secondo il punto 7 della comunicazione «il mercato del prodotto rilevante comprende tutti i prodotti e/o servizi che sono considerati intercambiabili o sostituibili dal consumatore, in ragione delle caratteristiche dei prodotti, dei loro prezzi e dell’uso al quale sono destinati».
(119)
Il mercato per il mosto acquistato per trarre vantaggio dal programma UE per la distillazione ovviamente è quello del comune vino da tavola. Tuttavia, il prezzo rilevante dev’essere quello pagato per il vino consegnato alla distillazione.
(120)
Come tutte le misure di intervento tradizionali nel mercato agricolo, la distillazione preventiva del vino secondo l’articolo 38 del regolamento (CEE) n. 822/87 ha lo scopo principale di eliminare le forniture in eccesso dal mercato, per cui il prezzo della distillazione volontaria dev’essere sufficientemente alto per incentivare i produttori a consegnare il vino alla distillazione. Il prezzo annuo effettivo della misura di distillazione è stato fissato dal Consiglio al 65 % del cosiddetto prezzo d’orientamento.
(121)
Lo stesso prezzo d’orientamento è deciso dal Consiglio una volta all’anno e stabilito espressamente per sostenere il mercato. A tale scopo, è ovvio che dev’essere fissato a un livello sufficientemente elevato. Il regolamento (CE) n. 1676/1999 del Consiglio, del 19 luglio 1999, che fissa i prezzi di orientamento nel settore del vino per la campagna 1999/2000 (32), stabilisce i prezzi di orientamento per le diverse categorie di vino. Il prezzo per la categoria AII (vino bianco da tavola dalle varietà del tipo Sylvaner o Müller -Thurgau) è fissato a 82,81 EUR a ettolitro e il prezzo per la categoria AIII (vino bianco da tavola dalle varietà del tipo Riesling) a 94,57 EUR a ettolitro. Secondo l’allegato III del regolamento (CE) n. 1681/1999 della Commissione, del 26 luglio 1999, che fissa i prezzi di acquisto, gli aiuti e alcuni altri elementi applicabili alle misure d’intervento nel settore vitivinicolo, per la campagna 1999/2000 (33), l’importo esatto pagato per la distillazione dipende dal grado alcolico del vino consegnato perché il prezzo per la distillazione preventiva (65 % del prezzo di orientamento) è stato calcolato dalla Commissione non per ettolitro, bensì per grado alcolico per ettolitro quell’anno.
(122)
Il ruolo principale della Commissione in relazione alla distillazione del vino è quello di valutare l’effettiva situazione del mercato e fissare di conseguenza i quantitativi ammessi alla distillazione preventiva ogni anno in ciascuno Stato membro. Il regolamento (CE) n. 2367/1999 della Commissione, del 5 novembre 1999, che prevede l’apertura, per la campagna 1999/2000, della distillazione preventiva di cui all’articolo 38 del regolamento (CEE) n. 822/87 (34), assegna al mercato tedesco 148 000 ettolitri per la campagna 1999/2000. Il regolamento (CE) n. 546/2000 della Commissione, del 14 marzo 2000, che modifica il regolamento (CE) n. 2367/1999 che prevede l'apertura, per la campagna 1999/2000, della distillazione preventiva di cui all'articolo 38 del regolamento (CEE) n. 822/87 del Consiglio (35), aumenta il quantitativo a 468 000 ettolitri. Il regolamento (CE) n. 2367/1999 limita il quantitativo di vino consegnato alla distillazione al 40 % della produzione. Secondo i dati della Commissione, i produttori tedeschi hanno distillato circa 400 000 ettolitri nell’ambito di questo regime.
(123)
Secondo la Germania il prezzo pagato per il vino consegnato alla distillazione è stato di 0,50-0,55 EUR al litro. Tenendo in considerazione il metodo di calcolo di cui sopra, la Commissione ritiene realistico il prezzo quotato dalla Germania.
(124)
La Commissione conclude che a causa dell’intervento dell’UE per una quota sostanziale del settore vinicolo si sono creati due mercati separati. Uno dove il prezzo di riferimento era quello pagato per il vino consegnato alla distillazione, in questo caso 0,50-0,55 EUR al litro, e un altro dove il prezzo di riferimento era quello di mercato. Il prezzo di 0,26 EUR al litro citato nella decisione di apertura del procedimento non può pertanto considerarsi come il prezzo di riferimento rilevante per il mosto acquistato per la consegna alla distillazione.
(125)
Al fine di stabilire quale fosse il mercato rilevante per il mosto acquistato per la trasformazione in vino grezzo per la produzione di spumante occorre innanzi tutto valutare se esistono mercati separati per il vino e se il mosto acquistato dalla GfW rientra o meno nel mercato del vino da tavola. Occorrerà inoltre stabilire se vini di qualità più elevata possano ottenere prezzi più alti. Nelle sue statistiche, la Commissione fa sempre riferimento a prezzi diversi a seconda della qualità del vino. Secondo gli esperti interni della Commissione, il prezzo del vino non è lo stesso per tutti i lotti e i dati disponibili forniscono solo prezzi medi per le diverse qualità di vino. Il prezzo effettivo è influenzato da numerosi fattori. Gli elementi principali sono la qualità, l’invecchiamento, la reputazione, la domanda e il grado alcolico in base all’indice di Oechsle. Il grado Oechsle indica il livello di maturazione e il contenuto di zucchero presente nell’uva. È importante, in quanto determina il grado alcolico naturale finale di un vino. Secondo il Deutsches Weininstitute (Istituto vinicolo tedesco) la produzione di vino per spumante richiede un vino grezzo con un contenuto alcolico elevato (36).
(126)
Quanto precede conferma le affermazioni della Germania in merito al fatto che il grado Oechsle del mosto dev’essere più alto se il prodotto finale è vino spumante e non vino da tavola e che si dovesse pagare un premio per il mosto con grado Oechsle più elevato. La Commissione pertanto accoglie gli argomenti della Germania sull’esistenza di mercati distinti e sul fatto che il prezzo debba effettivamente essere più alto per il mosto da utilizzare per la produzione di vino spumante rispetto a quello per la produzione di vino da tavola. Di conseguenza, la Commissione ammette che il prezzo pagato dalla GfW al momento dell’acquisto non si possa confrontare con il prezzo per il vino da tavola di 0,26 EUR al litro, com’è stato fatto nell’apertura del procedimento.
(127)
La Germania fornisce ulteriori informazioni in merito al prezzo ottenibile sul mercato rilevante, ossia il mercato del mosto di alta qualità utilizzato per la produzione di spumante. Secondo queste informazioni, sul mercato del vino grezzo per spumante il prezzo base pagato per un litro di mosto di 60 gradi Oechsle era 0,312 EUR al litro, maggiorato di 0,005 EUR al litro per ciascun grado Oechsle aggiuntivo (fino a un massimo di 80 gradi Oechsle). Per il mosto di alta qualità, ossia il 60 % del mosto acquistato, i viticoltori e i commercianti di vini venivano pagati in base a questo principio. Inoltre, secondo le statistiche sulle importazioni dell’associazione dei viticoltori tedeschi (Deutsche Weinbauverband) per gli esercizi 1998-2001, il vino bianco importato, adatto alla produzione di spumante per la sua qualità elevata, aveva un prezzo di mercato di 0,38 EUR al litro.
(128)
La Commissione è disposta ad accogliere gli argomenti della Germania a favore di un prezzo di mercato rilevante di circa 0,38 EUR al litro, sulla base delle informazioni fornite dai suoi esperti interni sulla determinazione del prezzo del vino, nonché delle informazioni fornite dal Deutsches Weininstitute come indicato sopra e del calcolo dell’utile nel business plan della GfW.
(129)
Il business plan della GfW, presentato dalla Germania, indica che al momento dell’acquisto del mosto la GfW prevedeva di essere in grado di vendere il 40 % delle scorte per la distillazione preventiva al prezzo di 0,50-0,55 EUR al litro, di vendere il 60 % delle scorte al prezzo di 0,375 EUR al litro e di ottenere per il 20 % delle scorte una sovvenzione aggiuntiva dall’UE per il magazzinaggio del vino, pari a 0,06 EUR al litro, prima di venderlo l’anno successivo a 0,375 EUR al litro. In totale, la GfW prevedeva di vendere le scorte a un prezzo medio tra 0,44 e 0,46 EUR e di ottenere un utile di 0,06-0,09 EUR al litro, con il risultato di un utile totale che variava tra circa 2,64 milioni di EUR e 3,96 milioni di EUR.
(130)
In 1999, la GfW ha inviato il 40 % delle sue scorte alla distillazione preventiva a un prezzo di 0,50-0,55 EUR al litro. Alla luce del calo dei prezzi sul mercato del vino alla fine del 1999 - non preventivato dalla GfW, visti i prezzi più elevati dell’anno precedente - la GfW ha deciso di non vendere quell’anno le scorte rimanenti, bensì di conservarle per poi venderle nel 2000, o di sfruttare un secondo ciclo di distillazione preventiva se i prezzi sul mercato fossero rimasti bassi. Questa decisione si basava sull’ipotesi del mantenimento del sistema della distillazione preventiva. Tuttavia, il nuovo regolamento (CE) n. 1493/1999 relativo all’organizzazione comune del mercato vitivinicolo ha abolito la distillazione preventiva, introducendo invece l’opzione della distillazione volontaria per le forniture al settore dell’alcole per usi commestibili. È possibile ricorrere alla nuova misura della distillazione di crisi solo nel caso di eccezionali turbative del mercato. Il considerando 35 del regolamento (CE) n. 1493/1999 si riferisce espressamente all’eliminazione del sistema di distillazione come sbocco artificiale della produzione eccedentaria. Il nuovo regolamento è entrato in vigore il 31 luglio 2000.
(131)
Di conseguenza, per la GfW le misure di distillazione per la campagna 2000/2001 si sono rivelate molto meno favorevoli rispetto a quelle degli anni precedenti. Nella distillazione per approvvigionare il mercato dell’alcole per usi commestibili si poteva ottenere solo circa la metà del prezzo medio di 0,50-0,55 EUR al litro ottenuto in precedenza.
(132)
Secondo il parere della Germania, non si poteva prevedere un simile sviluppo quando la GfW ha deciso di conservare il vino in magazzino. La Commissione invece ritiene che in realtà fosse prevedibile. La nuova organizzazione comune del mercato vitivinicolo si proponeva esplicitamente di eliminare il sistema di distillazione. Quindi, nel momento in cui ha deciso di optare per un secondo ciclo di distillazione, la GfW avrebbe dovuto avere ben chiaro che dalla seconda parte del 2000 in poi le misure di distillazione non avrebbero offerto alcun sostegno a fronte del calo dei prezzi nel mercato vinicolo.
(133)
Tuttavia, le argomentazioni in merito al fatto che la GfW avrebbe dovuto sapere del cambiamento nel regolamento sono irrilevanti. Il business plan al momento dell’acquisto, a fronte del quale si dovrebbe giudicare il comportamento della GfW in quanto investitore privato, comprendeva solo un primo ciclo di distillazione preventiva, che ha avuto luogo e per il quale la GfW ha ricevuto 0,50-0,55 EUR al litro. Un secondo ciclo di distillazione non era previsto e pertanto l’utile atteso da tale distillazione non rientrava nel calcolo generale dell’utile al momento dell’acquisto. Non rientrava nel business plan e benché indubbiamente la decisione della GfW di procedere a un secondo ciclo di distillazione nel momento in cui è calato il prezzo di mercato sia stata sbagliata, non si può considerare come un aiuto di Stato a favore dei viticoltori e dei commercianti di vini al momento dell’acquisto.
(134)
In base a quanto precede, la Commissione conclude che la GfW ha pagato il prezzo di mercato per il mosto acquistato nell’autunno del 1999 e che quindi non si configura un aiuto di Stato a favore di viticoltori e commercianti di vini ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
V.I.2.2.c. Al momento della rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti da parte della WAK
(135)
Al considerando 114 si è concluso che la rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai crediti da parte della WAK fosse esclusivamente nel suo interesse e conforme al test del creditore privato e che pertanto non si configurasse un aiuto di Stato a favore della GfW. Il fatto che la decisione della WAK favorisse i viticoltori e i commercianti di vini non ha rilevanza, poiché non era un’intenzione, ma solo una conseguenza del tentativo della WAK di recuperare il massimo possibile dei suoi fondi.
(136)
La Commissione conclude che con la rinuncia allo status di creditore privilegiato e ai propri crediti la WAK non ha concesso un aiuto di Stato a viticoltori e commercianti di vini ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
VI.3. Classificazione dell’aiuto come aiuto illegale
(137)
Poiché l’elemento di aiuto contenuto nel prestito della WAK a favore della GfW è stato concesso e versato senza preventiva notifica alla Commissione, è illegale ai sensi dell’articolo 1, lettera f), del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio, del 22 marzo 1999, recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato CE (37).
VI.4. Esenzioni previste dall’articolo 107 del trattato relativamente al prestito alla GfW
(138)
Occorre quindi valutare se si applica una delle esenzioni al divieto di concedere aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, TFUE.
(139)
Dal punto di vista corrente, le esenzioni di cui all’articolo 107, paragrafo 2 e paragrafo 3, lettere a), b) e d), non sono applicabili, poiché gli aiuti in questione non sono:
-
aiuti destinati a favorire lo sviluppo economico delle regioni ove il tenore di vita sia anormalmente basso, oppure si abbia una grave forma di sottoccupazione, né
-
aiuti destinati a promuovere la realizzazione di un importante progetto di comune interesse europeo oppure a porre rimedio a un grave turbamento dell’economia di uno Stato membro, né
-
aiuti destinati a promuovere la cultura e la conservazione del patrimonio, quando non alterino le condizioni degli scambi e della concorrenza nell’Unione in misura contraria all’interesse comune.
(140)
L’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE, è pertanto l’unica esenzione che si potrebbe applicare.
(141)
Al momento della concessione, gli aiuti ai produttori primari sono stati valutati con riferimento all’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE. Conformemente alla prassi dell’epoca, gli aiuti per investimenti, crediti, settore dell’allevamento, organizzazioni di produttori, pubblicità e promozione, risarcimenti per danni provocati da malattie, premi assicurativi e assistenza tecnica si potevano ritenere compatibili con il mercato interno ove fossero soddisfatti determinati criteri. Tuttavia, non si può fare riferimento a nessuna delle forme citate di aiuto compatibile per esentare l’aiuto in questione.
(142)
Inoltre, al fine di non lasciare nulla di intentato, la Commissione ha valutato se gli orientamenti per il salvataggio e la ristrutturazione di imprese in difficoltà si potessero applicare al caso in questione. La prima condizione che un’impresa deve soddisfare se intende beneficiare degli aiuti per il salvataggio o la ristrutturazione è il fatto di potersi considerare in difficoltà ai sensi degli orientamenti sugli aiuti di Stati per il salvataggio e la ristrutturazione di imprese in difficoltà (38). Nelle informazioni in possesso della Commissione non vi è alcuna indicazione del fatto che l’impresa fosse in difficoltà ai sensi dei summenzionati orientamenti quando l’aiuto è stato concesso. La GfW si è trovata in difficoltà solo un anno dopo, a causa del crollo del mercato.
(143)
In ogni caso, la Commissione desidera rilevare che spetta allo Stato membro interessato adempiere al proprio obbligo di collaborazione nei confronti della Commissione fornendo tutti gli elementi necessari per consentire alla Commissione di accertare che ricorrano tutte le condizioni della deroga di cui si chiede di poter beneficiare (39). Nel caso in questione, la Germania non ha fornito informazioni sufficienti che consentissero alla Commissione di valutare i dati alla luce di tali orientamenti, né ha fornito documenti sufficienti per consentire alla Commissione di valutare l’aiuto alla luce di altre forme di aiuti compatibili di cui al punto 126, e questo malgrado l’informazione fornita dalla Commissione al punto 44 della decisione di avviare il procedimento di indagine.
(144)
La valutazione diretta delle misure di aiuto ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE, dev’essere effettuata in modo restrittivo. Occorre dimostrare chiaramente che gli effetti positivi della misura di aiuto superano gli effetti negativi che potrebbe avere sulla concorrenza e sul corretto funzionamento del mercato interno. Gli aiuti di Stato unilaterali che sono semplicemente intesi a migliorare la situazione finanziaria dei produttori ma che non contribuiscono in nessun modo allo sviluppo del settore non s’intendono soddisfare questi criteri e pertanto costituiscono aiuti operativi incompatibili con il mercato interno.
(145)
Per i motivi di cui sopra, l’aiuto concesso alla GfW in quanto elemento del prestito non è conforme a nessuna delle possibili esenzioni di cui all’articolo 107, paragrafo 3, e costituisce pertanto un aiuto incompatibile con il mercato interno.
(146)
Non sono applicabili altre eccezioni ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 3, lettera c), TFUE.
VII. CONCLUSIONI
(147)
Per i motivi di cui sopra, la Commissione ritiene che il prestito concesso alla GfW non si possa considerare compatibile con il mercato interno. La Commissione ritiene inoltre che la Germania abbia attuato la misura illegalmente.
(148)
Per i motivi di cui sopra, la Commissione ritiene che la successiva rinuncia allo status di creditore privilegiato, ai crediti e ai pagamenti di interessi futuri non costituisca un aiuto di Stato a favore della GfW, né a favore di viticoltori e commercianti di vini.
(149)
Per i motivi di cui sopra, la Commissione ritiene che l’acquisto di mosto sia stato effettuato a prezzi di mercato e conformemente alla normale prassi commerciale e pertanto non costituisca un aiuto di Stato a favore di viticoltori e commercianti di vini.
(150)
Quando si riscontra che un aiuto di Stato concesso illegalmente è incompatibile con il mercato interno, la conseguenza naturale è il recupero dell’aiuto al fine, per quanto possibile, di ripristinare la posizione competitiva esistente prima della concessione dell’aiuto.
(151)
In mancanza di successori legali della GfW, il recupero non è possibile a norma della giurisprudenza costante (40),
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
L’aiuto di Stato, che ammonta alla differenza tra il tasso di interesse applicato al prestito a favore della GfW e il tasso di interesse di mercato maggiorato del premio di rischio che avrebbe dovuto essere applicato al prestito, concesso illegalmente dalla Germania in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea, a favore di Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH è incompatibile con il mercato interno.
Articolo 2
La rinuncia allo status di creditore privilegiato e la rinuncia ai crediti da parte della WAK non costituisce un aiuto a favore della GfW o di viticoltori e commercianti di vini ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea.
Articolo 3
L’acquisto di mosto effettuato dalla GfW nel 1999 non costituisce un aiuto a favore di viticoltori e commercianti di vini ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del trattato sul funzionamento dell’Unione europea.
Articolo 4
La Germania non è tenuta a recuperare dal beneficiario l’aiuto di cui all’articolo 1, poiché il beneficiario è insolvente ed è stato sciolto e cancellato dal registro commerciale e non esiste alcun successore legale.
Articolo 5
La Repubblica federale di Germania è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 29 giugno 2011