РЕШЕНИЕ НА СЪВЕТА
от 25 февруари 2011 година
относно условията за предоговаряне на Паричното споразумение между правителството на Френската република, действаща от името на Европейската общност, и правителството на Негова светлост принца на Монако
(2011/190/ЕС)
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 219, параграф 3 от него,
като взе предвид препоръката на Европейската комисия,
като взе предвид становището на Европейската централна банка,
като има предвид, че:
(1)
Съюзът е компетентен в областта на паричните и валутните въпроси от датата на въвеждането на еврото.
(2)
Съветът определя условията за водене на преговори и сключване на споразумения по въпросите на паричния или валутния режим.
(3)
На 26 декември 2001 г. бе сключено Парично споразумение между правителството на Френската република, действаща от името на Европейската общност, и правителството на Негова светлост принца на Монако (1) (наричано по-долу „споразумението“).
(4)
Франция има дълготрайни парични връзки с Княжество Монако (наричано по-долу „Монако“) - факт, отразен в редица правни инструменти. Финансовите институции, разположени в Монако, имат право да се рефинансират от френската национална банка (Banque de France), като също така участват в някои френски системи за плащания при същите условия като френските банки.
(5)
В заключенията от 10 февруари 2009 г. Съветът прикани Комисията да направи преглед на действието на съществуващите парични споразумения и да обмисли възможността за повишаване на таваните за монетни емисии.
(6)
В Съобщение относно действието на паричните споразумения с Монако, Сан Марино и Ватикана Комисията заключи, че е необходимо съществуващото споразумение да бъде изменено с оглед осигуряване на по-последователен подход в отношенията между Съюза и държавите, с които има подписано парично споразумение.
(7)
Следователно споразумението следва да бъде предоговорено с оглед корекция на тавана за монетни емисии, избиране на компетентна юрисдикция при уреждане на евентуални спорове и корекция на формàта с цел по-голямо доближаване до новия общ образец на парични споразумения. Споразумението следва да остане в сила до сключването на предоговорено споразумение между страните,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Франция уведомява Монако относно необходимостта от изменение на споразумението при първа възможност и предлага предоговаряне на съответните разпоредби на споразумението.
Член 2
Съюзът си поставя за цел внасянето на следните изменения при предоговарянето на споразумението:
а)
предоговореното споразумение се сключва между Съюза, представляван от правителството на Френската република и Комисията, и правителството на Негова светлост принца на Монако;
б)
преразглежда се методът за определяне на тавана за изсичаните от Монако евромонети. Новият таван се изчислява, като се използва метод, съчетаващ непроменлива част, която има за цел да предотврати прекомерните нумизматични спекулации с монети от Монако, като се задоволява търсенето на колекционерския пазар, и променлива част, изчислена, като средното емитиране на монети на човек от населението във Франция в годината n-1 се умножи по броя на жителите на Монако. Без да се засяга емитирането на колекционерски монети, предоговореното споразумение определя за евромонетите на Монако, които да бъдат пуснати в обращение по номинална стойност, минимален дял от 80 % от ежегодно изсечените евромонети;
в)
Съдът на Европейския съюз („Съдът“) се избира за орган, компетентен при уреждане на споровете, които могат да възникнат при прилагане на споразумението. Ако Съюзът или Монако считат, че другата страна не е изпълнила задължение по предоговореното споразумение, те могат да отнесат въпроса към Съда. Решението на Съда ще бъде задължително за страните, които ще вземат необходимите мерки, за да го изпълнят в определен от Съда срок. Ако Съюзът или Монако не успеят да вземат необходимите мерки, за да изпълнят решението в срок, другата страна може незабавно да прекрати предоговореното споразумение;
г)
коригира се форматът на предоговореното споразумение.
Член 3
Преговорите с Монако се водят от Франция и Комисията, действащи от името на Съюза. Европейската централна банка (ЕЦБ) участва пълноценно в преговорите, като е необходимо съгласието ѝ в областите на нейната компетентност. Франция и Комисията представят проект на споразумението на Икономическия и финансов комитет (ИФК) за становище.
Член 4
Франция и Комисията имат право да сключат предоговореното споразумение от името на Европейския съюз, освен ако ИФК или ЕЦБ считат, че предоговреното споразумение следва да бъде отнесено до Съвета.
Член 5
Настоящото решение поражда действие в деня на нотифицирането му.
Член 6
Адресати на настоящото решение са Френската република, Комисията и Европейската централна банка.
Съставено в Брюксел на 25 февруари 2011 година.
DECISIONE DEL CONSIGLIO
del 25 febbraio 2011
che definisce le modalità di rinegoziazione della convenzione monetaria tra il governo della Repubblica francese, per conto della Comunità europea, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco
(2011/190/UE)
IL CONSIGLIO DELL’UNIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 219, paragrafo 3,
vista la raccomandazione della Commissione europea,
visto il parere della Banca centrale europea,
considerando quanto segue:
(1)
Dalla data d’introduzione dell’euro l’Unione ha competenza per le questioni monetarie e di cambio.
(2)
Spetta al Consiglio decidere le modalità per la negoziazione e la conclusione di accordi in materia di regime monetario o di cambio.
(3)
Il 26 dicembre 2001 è stata conclusa la convenzione monetaria tra il governo della Repubblica francese, per conto della Comunità europea, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco (1) (la «convenzione»).
(4)
La Francia ha legami monetari di lunga data con il Principato di Monaco («Monaco»), i quali trovano riscontro in vari strumenti giuridici. Gli enti finanziari aventi sede a Monaco possono accedere agli strumenti di rifinanziamento della Banque de France e partecipano ad alcuni sistemi di pagamento francesi alle stesse condizioni delle banche francesi.
(5)
Nelle sue conclusioni del 10 febbraio 2009 il Consiglio ha invitato la Commissione a rivedere il funzionamento degli accordi monetari vigenti e a considerare l’eventuale incremento dei massimali di emissione delle monete.
(6)
La Commissione, nella comunicazione sul funzionamento degli accordi monetari con Monaco, San Marino e il Vaticano, ha riconosciuto la necessità di modificare la convenzione nella forma attualmente vigente, per garantire una maggiore coerenza nelle relazioni tra l’Unione e i paesi che hanno sottoscritto un accordo monetario.
(7)
È opportuno pertanto rinegoziare la convenzione allo scopo di ricalcolare i massimali di emissione delle monete, di designare un organo competente per la risoluzione di eventuali controversie e di adattare la forma della convenzione al fine di avvicinarla al nuovo modello comune di accordo monetario. La convenzione dovrebbe restare in vigore fino a quando una convenzione rinegoziata non sia conclusa tra le parti,
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
La Francia notifica a Monaco la necessità di modificare quanto prima la convenzione e propone di rinegoziare le disposizioni pertinenti della convenzione.
Articolo 2
In sede di rinegoziazione della convenzione, l’Unione persegue le seguenti modifiche:
a)
la convenzione rinegoziata è conclusa tra l’Unione, rappresentata dal governo della Repubblica francese e dalla Commissione, e il governo di Sua Altezza Serenissima il Principe di Monaco;
b)
il metodo per calcolare i massimali di emissione delle monete in euro monegasche è rivisto. Il nuovo massimale è calcolato con un metodo che combinerà una parte fissa intesa ad evitare che le monete monegasche siano oggetto di un’eccessiva speculazione numismatica, soddisfacendo la domanda del mercato del collezionismo, e una parte variabile, calcolata moltiplicando la media delle monete pro capite emesse in Francia nell’anno n-1 per il numero di abitanti di Monaco. Fatta salva l’emissione di monete da collezione, la convenzione rinegoziata fissa a 80 % delle monete emesse ogni anno la proporzione minima delle monete in euro monegasche da immettere in circolazione al valore nominale;
c)
la Corte di giustizia dell’Unione europea («Corte di giustizia») è l’organo prescelto per risolvere le controversie che possono derivare dall’applicazione della convenzione. Se l’Unione o Monaco ritengono che l’altra parte non ha adempiuto ad un obbligo stabilito dalla convenzione rinegoziata, può adire la Corte di giustizia. La sentenza della Corte di giustizia è vincolante per le parti, che adotteranno le opportune misure per conformarvisi entro il periodo stabilito dalla Corte di giustizia nella medesima sentenza. Qualora l’Unione o Monaco non adottino le opportune misure per conformarsi alla sentenza entro il periodo prescritto, l’altra parte può porre immediatamente fine alla convenzione rinegoziata;
d)
la forma della convenzione rinegoziata è adattata.
Articolo 3
I negoziati con Monaco sono condotti dalla Francia e dalla Commissione a nome dell’Unione. La Banca centrale europea (BCE) è associata a pieno titolo ai negoziati e il suo accordo è richiesto nelle materie di sua competenza. La Francia e la Commissione presentano il progetto di convenzione rinegoziata al comitato economico e finanziario (CEF) affinché esprima il proprio parere al riguardo.
Articolo 4
La Francia e la Commissione sono autorizzate a concludere la convenzione rinegoziata a nome dell’Unione, salvo che il CEF o la BCE non ritengano che la convenzione rinegoziata debba essere sottoposta al Consiglio.
Articolo 5
Gli effetti della presente decisione decorrono dalla data della notifica.
Articolo 6
La Repubblica francese, la Commissione e la Banca centrale europea sono destinatarie della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, addì 25 febbraio 2011.