РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) № 282/2012 НА КОМИСИЯТА
от 28 март 2012 година
за определяне на общи подробни правила за прилагане на системата от гаранции за селскостопанските продукти
(кодифициран текст)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 г. за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (Общ регламент за ООП) (1), и по-специално член 43, букви а), г), е) и й), член 47, параграф 2, член 134, член 143, буква б), член 148, член 161, параграф 3, член 171 и член 172, параграф 2 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 104/2000 на Съвета от 17 декември 1999 г. относно общата организация на пазарите на рибни продукти и продукти от аквакултури (2), и по-специално членове 37 и 38 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 1216/2009 на Съвета от 30 ноември 2009 г. за определяне на търговския режим, приложим за някои стоки, получени от преработката на селскостопански продукти (3), и по-специално член 4, параграф 4, член 6, параграф 4, член 7, параграф 3 и член 11, параграф 4 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 247/2006 на Съвета от 30 януари 2006 г. за определяне на специфични мерки за селското стопанство в най-отдалечените райони на Съюза (4), и по-специално член 25 от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 73/2009 от 19 януари 2009 г. за установяване на общи правила за схеми за директно подпомагане в рамките на Общата селскостопанска политика и за установяване на някои схеми за подпомагане на земеделски стопани, за изменение на регламенти (ЕО) № 1290/2005, (ЕО) № 247/2006, (ЕО) № 378/2007 и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1782/2003 (5), и по-специално член 142, буква в) от него,
като взе предвид Регламент (ЕО) № 2799/98 от 15 декември 1998 г. на Съвета за определяне на агромонетарния режим на еврото (6), и по-специално член 9 от него,
като има предвид, че:
(1)
Регламент (ЕИО) № 2220/85 на Комисията от 22 юли 1985 г. за определяне на общи подробни правила за прилагане на системата от гаранции за селскостопанските продукти (7) е бил неколкократно и съществено изменян (8). С оглед постигане на яснота и рационалност посоченият регламент следва да бъде кодифициран.
(2)
Многобройни разпоредби в законодателството на Съюза в областта на селското стопанство изискват предоставяне на гаранция, с която да се осигури изплащането на дължимата сума при нарушение на поетите задължения. Опитът показва обаче, че това изискване се тълкува практически по много различни начини. Поради това, с цел да се избегнат неравностойни конкурентни условия, това изискване следва да бъде дефинирано.
(3)
По-специално е необходимо да се определи формата на гаранцията.
(4)
Редица разпоредби в законодателството на Съюза в областта на селското стопанство предвиждат дадената гаранция да бъде задържана при нарушаване на обезпеченото задължение, без да се прави разлика между нарушенията на главно, вторично или подчинено изискване. В интерес на равнопоставеността следва да се направи разграничение между последиците от нарушаване на главно изискване и тези, произтичащи от неизпълнението на вторично или подчинено изискване. По-специално следва да се предвиди, когато това е допустимо, задържането само на част от гаранцията в случаите, в които е налице фактическо изпълнение на главното изискване, но крайният срок за неговото изпълнение е незначително просрочен или при неизпълнение на вторично или подчинено изискване.
(5)
Не следва последиците от неизпълнение на дадено задължение да бъдат разграничавани според получаването или не на авансово плащане. Следователно дадените срещу авансови плащания гаранции следва да се уреждат от отделни правила.
(6)
Разходите по предоставянето на гаранцията както за лицето, даващо гаранцията, така и за компетентния орган могат да бъдат несравнимо по-големи от сумата, чието изплащане е обезпечено с гаранцията, ако тази сума е под определен размер. Компетентният орган следователно следва да има право да отмени изискването за гаранция при сума под този размер. Компетентните органи следва да бъдат оправомощени да отменят изискването за гаранция, когато статутът на лицето, отговорно за изпълнение на задължението, прави това изискване ненужно.
(7)
Компетентният орган следва да има право да откаже предложената гаранция, когато прецени, че тя е незадоволителна.
(8)
Необходимо е определянето на срок за предоставяне на доказателствата, необходими за освобождаване на гарантираната сума, в случай че такъв не е предвиден другаде.
(9)
Във връзка с обменния курс за конвертиране на гарантираната сума, изразена в EUR, в национална валута следва да се определи, в съответствие с Регламент (ЕО) № 1913/2006 на Комисията (9), правопораждащият факт, посочен в член 3 от Регламент (ЕО) № 2799/98.
(10)
Следва да се установи процедурата, която следва след задържане на гаранцията.
(11)
Комисията следва да може да наблюдава изпълнението на разпоредбите относно гаранциите.
(12)
Настоящият регламент определя общите правила, които трябва да се прилагат, освен ако специфично законодателство на Съюза предвижда различни правила.
(13)
Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на съответния управителен комитет за общата организация на селскостопанските пазари и са представени за информация на другите компетентни комитети,
ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
ГЛАВА I
ПРИЛОЖНО ПОЛЕ И ОПРЕДЕЛЕНИЯ
Член 1
Настоящият регламент определя правилата, регламентиращи гаранциите, които трябва да бъдат предоставени съгласно изброените по-долу регламенти или съгласно всички други регламенти за прилагане, освен ако други правила са установени от тези регламенти:
а)
регламенти, определящи обща организация на пазарите на някои селскостопански продукти:
-
Регламент (ЕО) № 104/2000 (рибни продукти и продукти от аквакултури),
-
Регламент (ЕО) № № 1234/2007 (Общ регламент за ООП);
б)
Регламент (ЕО) № 73/2009 (схеми за директно подпомагане);
в)
Регламент (ЕО) № 1216/2009 (търговски режим, приложим за някои продукти, получени чрез преработване на селскостопански продукти).
Член 2
Настоящият регламент се прилага във всички случаи, в които посочените в член 1 регламенти предвиждат гаранциите, определени в член 3, дори когато специфичният термин „гаранция“ не е употребен.
Настоящият регламент не се прилага за гаранции, които се дават, за да се осигури плащането на вносните и износните мита, посочени в Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета (10).
Член 3
За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
а)
„гаранция“ е обезпечение, осигуряващо плащането на парична сума или задържането ѝ в полза на компетентен орган при нарушение на поето задължение;
б)
„блокова гаранция“ е обезпечение, предоставяно на компетентния орган с цел осигуряване изпълнението на повече от едно задължение;
в)
„задължение“ е изискване или съвкупност от изисквания, наложени от регламент, за изпълнение или въздържане от изпълнение на дадено действие;
г)
„компетентен орган“ е или страната, оправомощена да приеме гаранцията, или страната, оправомощена да вземе решение в съответствие със съответния регламент за освобождаването или задържането на гаранцията.
ГЛАВА II
ИЗИСКВАНЕ ЗА ГАРАНЦИЯ
Член 4
Гаранцията се предоставя от или от името на страната, отговорна да изплати дължимата парична сума при неизпълнение на задължение.
Член 5
1. Компетентният орган може да отмени изискването за гаранция, когато размерът на гарантираната сума е по-малък от 500 EUR.
2. Когато се използва възможността по параграф 1, заинтересованата страна поема писмено ангажимент да изплати сума, равна на тази, която би трябвало да изплати, ако беше предоставила гаранция и ако впоследствие тази гаранция беше частично или изцяло задържана.
Член 6
Компетентният орган може да отмени изискването за гаранция в случаите, когато страната, задължена да изпълни поетото задължение, е:
а)
обществена организация, упражняваща функциите на държавен орган; или
б)
частна организация, изпълняваща функциите, посочени в буква а), под контрола на държавата.
ГЛАВА III
ВИДОВЕ ГАРАНЦИИ
Член 7
1. Гаранцията може да се предостави чрез:
а)
откриване на паричен депозит, както е посочено в членове 12 и 13; и/или
б)
поръчителство, както е определено в член 15, параграф 1.
2. По преценка на компетентния орган гаранцията може да се предостави чрез:
а)
учредяването на ипотека; и/или
б)
залог на парични депозити в банка; и/или
в)
залог на признати вземания от обществена организация или обществени фондове, които са дължими и изискуеми и по отношение на които няма привилегировано вземане; и/или
г)
залог на прехвърляеми ценни книжа в съответната държава-членка, при условие че те са емитирани или гарантирани от тази държава-членка; и/или
д)
залог на облигации, емитирани от асоциации за ипотечен кредит, регистрирани на фондовата борса и предназначени за продажба на свободния пазар, при условие че имат кредитен рейтинг, равен на кредитния рейтинг на държавните облигации.
3. Компетентният орган може да наложи допълнителни условия за приемането на гаранциите, изброени в параграф 2.
Член 8
Компетентният орган отказва да приеме или изисква заместването на всяка гаранция, която счита за неподходяща или недостатъчна или която не обезпечава покритие за достатъчен период.
Член 9
1. Активите, ипотекирани в съответствие с член 7, параграф 2, буква a), или ценните книжа или облигации, върху които е учреден залог в съответствие с член 7, параграф 2, букви г) и д), трябва да имат пазарна стойност, равняваща се най-малко на 115 % от стойността на изискваната гаранция към момента на нейното предоставяне.
Компетентният орган има право да приеме гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 2, букви a), г) и д), само ако страната, даваща гаранцията, поеме писмено ангажимент да предостави допълнителна гаранция или да замени първоначалната гаранция, ако пазарната стойност на съответните активи, ценни книжа или облигации е била по-малка от 105 % от стойността на изискваната гаранция в продължение на три месеца. Писмено поет ангажимент не се изисква в случаите, когато националното законодателство предвижда подобно условие. Компетентният орган прави редовна оценка на стойността на такива активи, ценни книжа и облигации.
2. Пазарната стойност на гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 2, букви a), г) и д), се оценява от компетентния орган, като се отчитат и разходите за продажба.
Пазарната стойност на ценните книжа и облигациите се оценява въз основа на последната налична котировка.
По искане на компетентния орган страната, предоставяща гаранцията, представя доказателство за нейната пазарна стойност.
Член 10
1. Всяка гаранция може да бъде заменена от друга.
Въпреки това съгласието на компетентния орган се изисква в следните случаи:
а)
когато първоначалната гаранция е била задържана, но все още не е осребрена; или
б)
когато заместващата гаранция е от видовете, изброени в член 7, параграф 2.
2. Блоковата гаранция може да бъде заменена с друга блокова гаранция, при условие че новата блокова гаранция покрива поне част от първоначалната блокова гаранция, предназначена към момента на замяната да осигури изпълнението на едно или повече непогасени задължения.
Член 11
1. Гаранциите, посочени в член 1, се учредяват в евро.
2. Независимо от параграф 1, когато гаранцията се приема в държава-членка извън еврозоната в национална валута, стойността на гаранцията в евро се обръща в тази валута в съответствие с член 10 от Регламент (ЕО) № 1913/2006. Ангажиментът, който съответства на гаранцията и на всяка сума, удържана в случай на нередности или нарушения, остава фиксиран в евро.
Член 12
Депозирането на парични средства чрез превод не се приема за учредяване на гаранция, докато компетентният орган не се увери, че разполага със сумата на гаранцията.
Член 13
1. Чек за сума, чието изплащане е гарантирано от призната за целта финансова институция от държавата-членка, където се намира съответният компетентен орган, се приема за паричен депозит. Компетентният орган не е длъжен да представи чека за плащане, освен когато наближава изтичането на срока на неговата валидност.
2. Чек, различен от посочения в параграф 1, представлява гаранция само в случаите, когато компетентният орган се увери, че разполага с неговия размер.
3. Таксите, наложени от финансова институция, се поемат от страната, предоставяща гаранцията.
Член 14
За гаранции, предоставени под формата на парични депозити, лихва не се начислява.
Член 15
1. Поръчителят трябва да има обичайно местожителство или да е установен в Съюза и, при спазване на разпоредбите на Договора относно свободата на предоставяне на услуги, той трябва да бъде одобрен от компетентния орган на държавата-членка, в която е дадена гаранцията. Поръчителят се задължава с писмен договор за поръчителство.
2. Писменият договор за поръчителство трябва да посочва поне:
а)
задължението или в случая на блокова гаранция - вида (видовете) задължение, чието изпълнение гарантира изплащането на парична сума;
б)
максималния размер на отговорността, която поръчителят приема;
в)
че поръчителят поема солидарна отговорност заедно с лицето, отговорно за изпълнението на задължението, да изплати в срок до 30 дни от получаване на искането за плащане от компетентния орган всяка сума в рамките на размера на гаранцията, дължима след задържането ѝ.
3. Компетентният орган може да приеме за писмена гаранция и писмена телекомуникация от поръчителя. В този случай компетентният орган предприема всички необходими мерки, с които да се увери в истинността на телекомуникацията.
4. В случаите на вече дадена писмена блокова гаранция компетентният орган определя процедурата, която трябва да се следва, за да бъде разпределена цялата блокова гаранция или част от нея за покриване на определено задължение.
Член 16
Остатъкът по блоковата гаранция се отчита веднага след прехвърлянето на част от нея за покриване на дадено задължение.
ГЛАВА IV
АВАНСОВИ ПЛАЩАНИЯ
Член 17
Разпоредбите на настоящата глава се прилагат във всички случаи, в които специфични правила на Съюза предвиждат възможност за авансово плащане на сумата преди изпълнение на задължението.
Член 18
1. Гаранцията се освобождава при следните условия:
а)
установяване на правото да се придобие окончателно сумата, платена като аванс; или
б)
изплащане на отпуснатата сума и добавките към нея, предвидени в специфичните правила на Съюза.
2. След като изтече крайният срок за доказване на правото да се придобие окончателно отпуснатата сума, без да са представени доказателствата за правото, компетентният орган незабавно прилага процедурата в член 28.
Крайният срок може да бъде отложен в случай на непреодолима сила.
Когато обаче законодателството на Съюза предвижда това, доказателствата могат да бъдат представени след тази дата срещу частично възстановяване на гаранцията.
3. Следните допълнителни условия се прилагат, когато разпоредбите относно непреодолимата сила в законодателството на Съюза допускат възстановяване само на авансови плащания:
а)
компетентният орган се уведомява за обстоятелствата, заявени като непреодолима сила, не по-късно от тридесет дни от деня, в който заинтересованата страна е получила информация за обстоятелствата, които биха могли да представляват непреодолима сила; и
б)
заинтересованата страна връща изплатената авансово сума или съответната част от нея в срок тридесет дни от деня, в който компетентният орган е издал искането за плащане.
При неспазване на условията, определени в букви a) и б), изплащането на сумата се извършва при същите условия, както при липсата на непреодолима сила.
ГЛАВА V
ОСВОБОЖДАВАНЕ И ЗАДЪРЖАНЕ НА ГАРАНЦИИ, РАЗЛИЧНИ ОТ ПОСОЧЕНИТЕ В ГЛАВА IV
Член 19
1. Едно задължение може да включва главни, вторични и подчинени изисквания.
2. Главно изискване е изискването, основно за целите на наложилия го регламент, за изпълнение или въздържане от изпълнение на едно действие.
3. Вторично изискване е изискването за спазване на срока за изпълнение на главно изискване.
4. Подчинено изискване е всяко друго изискване, наложено от даден регламент.
5. Настоящата глава не се прилага, когато главните изисквания не са определени в специфичните правила на Съюза.
6. За целите на настоящата глава „съответната част от гарантираната сума“ означава тази част от сумата, съответстваща на количеството, за което е било нарушено изискването.
Член 20
Гаранцията се освобождава след представяне на доказателствата, предвидени в специфичните правила на Съюза, удостоверяващи, че всички главни, вторични и подчинени изисквания са били изпълнени.
Член 21
1. Гаранцията се задържа напълно за количеството, за което главното изискване не е изпълнено, освен ако непреодолима сила не е попречила на изпълнението.
2. Главното изискване се счита за неспазено, ако съответните доказателства не са представени в периода от време, определен за представянето на такива доказателства, освен ако непреодолима сила не е попречила на представянето на доказателствата в рамките на опредения срок от време. Процедурата по член 28 за събиране на задържаната сума се прилага незабавно.
3. На възстановяване подлежат 85 % от размера на задържаната сума, ако доказателството, потвърждаващо изпълнението на всички главни изисквания, бъде представено в рамките на осемнадесет месеца от изтичането на срока в параграф 2.
Ако доказателството за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено в рамките на осемнадесет месеца от изтичане на този срок при обстоятелства, при които съответното вторично изискване не е било спазено, сумата, подлежаща на възстановяване, е равна на сумата, която би била освободена съгласно член 22, параграф 2, намалена с 15 % от съответната част на гарантираната сума.
4. Възстановяване на сумата не се предвижда в случаите, когато доказателството за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено след изтичането на срока от осемнадесет месеца, посочен в параграф 3, освен ако непреодолима сила не е попречила на представянето на това доказателство в рамките на този срок.
Член 22
1. В случай че предвиденото в специфичните правила на Съюза доказателство за изпълнението на всички главни изисквания бъде представено в установения за това срок при нарушение на вторично изискване, гаранцията подлежи на частично освобождаване, а остатъкът от гарантираната сума се задържа. Процедурата по член 28 за събиране на задържаната сума се изпълнява незабавно.
2. Частта от освободената гаранция е: гаранцията, покриваща съответната част от гарантираната сума, намалена с 15 %, и
а)
10 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок, равен на или по-малък от 40 дни;
ii)
не е спазен минимален срок, равен на или по-малък от 40 дни;
б)
5 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок от 41 до 80 дни;
ii)
не е спазен минимален срок от 41 до 80 дни;
в)
2 % от остатъка от сумата след приспадане на предвидените 15 % за всеки ден, с който:
i)
е надхвърлен максимален срок от 81 дни или повече;
ii)
не е спазен минимален срок от 81 дни или повече.
3. Настоящият член не се прилага за сроковете за подаване на заявленията за лицензиите за внос и износ и за сертификатите за предварително фиксиране, както и за използването на тези лицензии и сертификати или за сроковете, отнасящи се до определянето на вносните и износните мита и възстановяванията при износ чрез търг.
Член 23
1. Ако едно или повече подчинени изисквания не са спазени, се задържат 15 % от съответната част от гарантираната сума, освен ако непреодолима сила не е попречила на изпълнението.
2. Процедурата, определена в член 28, за събиране на задържаната сума се изпълнява незабавно.
3. Настоящият член не се отнася за обстоятелствата, при които се прилага член 21, параграф 3.
Член 24
Ако са представени доказателства, че всички главни изисквания са спазени, но едновременно са били нарушени вторично и подчинено изискване, членове 22 и 23 се прилагат и цялата сума, която подлежи на задържане, е сумата, задържана в съответствие с член 22, плюс 15 % от съответната част от гарантираната сума.
Член 25
Общата задържана сума не надхвърля 100 % от съответната част на гарантираната сума.
ГЛАВА VI
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 26
1. Гаранцията се освобождава частично при поискване, когато е представено съответното доказателство по отношение на част от определено количество продукти, при условие че тази част не е по-малка от минималното количество, определено в регламента, изискващ даването на гаранция.
В случаите, когато специфичните правила на Съюза не предвиждат минимално количество, компетентният орган може сам да ограничи случаите на частично освобождаване на всяка една гаранция и може да определи минималната сума за всяко освобождаване от този вид.
2. Компетентният орган може да поиска представянето на писмено искане за освобождаване преди пълното или частичното освобождаване на гаранцията.
3. Ако гаранциите покриват в съответствие с член 9, параграф 1 повече от 100 % от сумата, подлежаща на гарантиране, частта от гаранцията, надвишаваща 100 %, се освобождава след окончателното освобождаване или задържане на остатъка от гарантираната сума.
Член 27
1. Когато не е предвиден срок за представяне на доказателството, необходимо за освобождаването на гарантираната сума, този срок е:
а)
дванадесет месеца от изтичането на срока, определен за изпълнение на всички главни изисквания; или
б)
когато такъв срок не е определен, както е посочен в буква а) - дванадесет месеца от датата, до която всички главни изисквания са били изпълнени.
2. Определеният в параграф 1 срок не може да е по-дълъг от три години, считано от датата на учредяване на гаранцията за изпълнение на определено задължение, освен в случаите на непреодолима сила.
Член 28
1. След като на компетентния орган са станали известни обстоятелствата, водещи до задържане на гаранцията, изцяло или частично, той незабавно изисква от страната, която трябва да изпълни задължението, да плати задържаната сума, в срок до не повече от 30 дни от датата на получаване на искането за плащане.
Когато плащането не е било извършено до края на този период, компетентният орган:
а)
незабавно осребрява всяка гаранция от вида, посочен в член 7, параграф 1, буква a);
б)
незабавно изисква от гаранта, посочен в член 7, параграф 1, буква б), да плати в срок 30 дни от датата на получаване на искането за плащане;
в)
незабавно предприема необходимите мерки за:
i)
превръщане на гаранциите, посочени в член 7, параграф 2, букви a), в), г) и д), в достатъчно парични средства за възстановяване на дължимата сума;
ii)
прехвърляне на паричните депозити, посочени в член 7, параграф 2, буква б), по собствената си сметка.
Компетентният орган може незабавно да осребри всяка гаранция, посочена в член 7, параграф 1, буква a), без предварително да поиска от съответното лице да извърши плащането.
2. Компетентният орган може да се откаже от задържането на сума в размер, по-малък от 60 EUR, при условие че подобни правила са предвидени за сходни случаи в национални законови, подзаконови или административни разпоредби.
3. Без да се засяга параграф 1, когато решението за задържане на гаранция е взето, но след обжалване е отложено в съответствие с националното законодателство, заинтересованата страна заплаща лихва върху сумата, която действително е задържана, за срок, започващ 30 дни от деня на получаване на искането за плащане, посочено в параграф 1, първа алинея, и завършващ в деня, предхождащ плащането на действително задържаната сума.
Ако след резултата от процедурата по обжалване заинтересованата страна бъде помолена да плати в срок от 30 дни задържаната сума, държавата-членка може да реши, за целите на изчисляването на лихвата, плащането да бъде направено на двадесетия ден след датата на това искане.
Размерът на приложимата лихва се изчислява в съответствие с разпоредбите на националното законодателство, но в никакъв случай не е по-нисък от лихвения размер, приложим в случай на възстановяване на национални суми.
Разплащателните агенции приспадат платената лихва от разходите на Европейския фонд за гарантиране на земеделието (ЕФГЗ) или на Европейския земеделски фонд за развитие на селските райони (ЕЗФРСР) в съответствие с разпоредбите на Регламент (ЕИО) № 352/78 на Съвета (11).
Държавите-членки могат периодично да претендират за добавка към гаранцията по отношение на приложимата лихва.
Когато гаранцията е задържана, а сумата вече е кредитирана на ЕФГЗ или на ЕЗФРСР и вследствие на резултата от процедурата по обжалването изцяло или отчасти задържаната сума, включително лихвата в размер, съответстващ на националното законодателство, подлежи на връщане, сумата за връщане се поема от ЕФГЗ или от ЕЗФРСР, освен ако изплащането на гаранцията се дължи на небрежност или груба грешка на административните органи или на други органи на държавата-членка.
Член 29
Комисията има право съгласно процедурата, посочена в член 195, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 1234/2007 и в съответстващите членове на другите съответни регламенти, да предвиди дерогация от предходните правила.
ГЛАВА VII
ИНФОРМАЦИЯ
Член 30
1. Държавите-членки държат на разположение на Комисията всяка година общия брой и сумата на задържаните гаранции, независимо от това до какъв стадий е достигнала процедурата по член 28, като във всеки случай правят разграничение между сумите, които постъпват в националните бюджети, и тези, които постъпват в бюджета на Съюза.
2. Информацията, посочена в параграф 1, се пази за всички задържани гаранции в размер, по-голям от 1 000 EUR, както и за всяка разпоредба на Съюза, изискваща даването на гаранция.
3. Информацията включва както сумите, платени директно от заинтересуваната страна, така и сумите, възстановени чрез реализация на гаранциите.
Член 31
Държавите-членки държат на разположение на Комисията следната информация:
а)
видовете институции, оправомощени да действат като гаранти, и установените изисквания;
б)
видовете гаранции, приемани съгласно член 7, параграф 2, и установените изисквания.
Член 32
Регламент (ЕИО) № 2220/85 се отменя.
Позоваванията на отменения регламент се считат за позовавания на настоящия регламент и се четат съгласно таблицата на съответствието в приложение II.
Член 33
Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
Съставено в Брюксел на 28 март 2012 година.
REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 282/2012 DELLA COMMISSIONE
del 28 marzo 2012
recante fissazione delle modalità comuni di applicazione del regime delle garanzie per i prodotti agricoli
(codificazione)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
visto il regolamento (CE) n. 1234/2007 del Consiglio, del 22 ottobre 2007, recante organizzazione comune dei mercati agricoli e disposizioni specifiche per taluni prodotti agricoli (regolamento unico OCM) (1) in particolare l'articolo 43, lettere a), d), f) e j), l'articolo 47, paragrafo 2, l'articolo 134, l'articolo 143, lettera b), l'articolo 148, l'articolo 161, paragrafo 3, l'articolo 171 e l'articolo 172, paragrafo 2,
visto il regolamento (CE) n. 104/2000 del Consiglio, del 17 dicembre 1999, relativo all'organizzazione comune dei mercati nel settore dei prodotti della pesca e dell'acquacoltura (2), in particolare gli articoli 37 e 38,
visto il regolamento (CE) n. 1216/2009 del Consiglio, del 30 novembre 2009, sul regime di scambi per talune merci ottenute dalla trasformazione di prodotti agricoli (3), in particolare l'articolo 4, paragrafo 4, l'articolo 6, paragrafo 4, l'articolo 7, paragrafo 3, e l'articolo 11, paragrafo 4,
visto il regolamento CE) n. 247/2006 del Consiglio, del 30 gennaio 2006, recante misure specifiche nel settore dell’agricoltura a favore delle regioni ultraperiferiche dell’Unione (4), in particolare l'articolo 25,
visto il regolamento (CE) n. 73/2009 del Consiglio, del 19 gennaio 2009, che stabilisce norme comuni relative ai regimi di sostegno diretto agli agricoltori nell'ambito della politica agricola comune e istituisce taluni regimi di sostegno a favore degli agricoltori, e che modifica i regolamenti (CE) n. 1290/2005, (CE) n. 247/2006, (CE) n. 378/2007 e abroga il regolamento (CE) n. 1782/2003 (5), e in particolare l'articolo 142, lettera c),
visto il regolamento (CE) n. 2799/98 del Consiglio, del 15 dicembre 1998 che istituisce il regime agromonetario dell'euro (6), in particolare l'articolo 9,
considerando quanto segue:
(1)
Il regolamento (CEE) n. 2220/85 della Commissione,, del 22 luglio 1985, recante fissazione delle modalità comuni di applicazione del regime delle garanzie per i prodotti agricoli (7) è stato modificato in modo sostanziale e a più riprese (8). A fini di razionalità e chiarezza occorre provvedere alla codificazione di tale regolamento.
(2)
Numerose disposizioni contenute in regolamenti agricoli dell'Unione prescrivono la costituzione di una garanzia per garantire il pagamento di una somma dovuta in caso di mancata osservanza di un obbligo. Tuttavia, dall'esperienza acquisita è risultato che tali prescrizioni vengono interpretate, nella prassi, in maniera molto differente. Pertanto, al fine di evitare disparità nelle condizioni di concorrenza, tali prescrizioni devono essere definite con maggiore precisione.
(3)
In particolare, occorre definire la forma della garanzia.
(4)
Parecchie disposizioni di regolamenti agricoli dell'Unione stabiliscono che la garanzia costituita venga escussa in caso di mancato adempimento di un obbligo garantito, senza fare alcuna distinzione tra il mancato adempimento di prescrizioni principali e prescrizioni secondarie e subordinate. Ai fini di una maggiore equità, è necessario operare una distinzione tra le conseguenze del mancato adempimento di una prescrizione principale e le conseguenze di un mancato adempimento di una prescrizione secondaria o subordinata. In particolare, occorre prevedere disposizioni secondo cui, quando ciò sia ammissibile, venga escussa solo una parte della garanzia se gli interessati hanno adempiuto la prescrizione principale ma hanno superato di poco il termine all'uopo previsto, o se non hanno adempiuto una prescrizione subordinata.
(5)
Non si deve operare una distinzione tra le conseguenze del mancato adempimento di un obbligo a seconda che sia stato ricevuto o meno un pagamento anticipato. Pertanto le garanzie costituite a fronte di pagamenti anticipati devono essere soggette a norme particolari.
(6)
Le spese relative alla costituzione della garanzia, sostenute tanto dall'interessato che la costituisce quanto dall'autorità competente, possono non essere proporzionate alla somma il cui pagamento è garantito dalla garanzia stessa, se tale somma è inferiore ad un certo limite. Quindi le autorità competenti devono avere la facoltà di non esigere una garanzia per il pagamento di una somma inferiore a tale limite. Inoltre, le autorità competenti debbono avere la facoltà di non prescrivere la costituzione di una garanzia, quando la natura del responsabile dell'adempimento degli obblighi rende superflua tale prescrizione.
(7)
Le autorità competenti devono avere il diritto di rifiutare o sostituire le garanzie da esse ritenute insoddisfacenti.
(8)
È opportuno fissare il termine relativo alla presentazione della prova prescritta ai fini dello svincolo delle garanzie, per i casi in cui tale termine non sia stabilito altrove.
(9)
In relazione al tasso di cambio da applicarsi per la conversione nella moneta nazionale dell'importo delle garanzie espresso in euro, deve essere, a norma del regolamento (CE) n. 1913/2006 della Commissione (9), il fatto generatore di cui all'articolo 3 del regolamento (CE) n. 2799/98.
(10)
Occorre stabilire la procedura da seguire, quando la garanzia divenga escutibile.
(11)
La Commissione deve essere in grado di seguire l'attuazione delle disposizioni relative alle garanzie.
(12)
Il presente regolamento stabilisce disposizioni generali che devono essere applicate sempre e quando normative specifiche dell'Unione non stabiliscano disposizioni differenti.
(13)
Le misure previste dal presente regolamento sono conformi al parere del comitato di gestione per l’organizzazione comune dei mercati agricoli e sono state trasmesse per conoscenza agli altri comitaticompetenti,
HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
CAPO I
CAMPO DI APPLICAZIONE E DEFINIZIONI
Articolo 1
Il presente regolamento disciplina le garanzie previste dai seguenti regolamenti, o dai loro regolamenti di applicazione, fatte salve le disposizioni contrarie contenute in tali regolamenti:
a)
regolamenti relativi all'organizzazione comune dei mercati di taluni prodotti agricoli:
-
regolamento (CE) n. 104/2000 (prodotti della pesca e dell'acquacoltura),
-
regolamento (CE) n. 1234/2007 (regolamento unico OCM);
b)
regolamento (CE) n. 73/2009 (regimi di sostegno diretto);
c)
regolamento (CE) n. 1216/2009 (regime di scambi per talune merci ottenute dalla trasformazione di prodotti agricoli).
Articolo 2
Il presente regolamento si applica in tutti i casi in cui i regolamenti indicati all'articolo 1 prevedono una cauzione la costituzione di una garanzia come definita all’articolo 3, anche se designata con termini diversi da «cauzione “garanzia”».
Il presente regolamento non si applica alle garanzie costituite per garantire il pagamento dei dazi all'importazione o all'esportazione previsti dal regolamento (CEE) n. 2913/92 del Consiglio (10).
Articolo 3
Ai sensi del presente regolamento si applicano le seguenti definizioni:
a)
per «garanzia» s'intende l'assicurazione che, in caso di mancato adempimento di un particolare obbligo, una determinata somma sarà versata o rimarrà acquisita all' organismo competente;
b)
per «garanzia cumulativa» s'intende la garanzia costituita presso l'organismo competente per garantire l'adempimento di più obblighi;
c)
per «obbligo» s'intende la prescrizione o le prescrizioni, stabilite da un regolamento che prevedano il compimento o l'omissione di un determinato atto;
d)
per «organismo competente» s'intende l'organismo competente per ricevere la garanzia o l'organismo competente per decidere, in conformità della normativa applicabile, se la garanzia debba essere svincolata o escussa.
CAPO II
OBBLIGO DI GARANZIA
Articolo 4
La garanzia deve essere costituita dalla persona o per conto della persona responsabile del pagamento dell'importo dovuto in caso di inadempimento di un obbligo.
Articolo 5
1. L'organismo competente può rinunciare ad esigere la garanzia qualora l'importo garantito sia inferiore a 500 EUR.
2. Ove si applichi il disposto del paragrafo 1, l'interessato si impegna per iscritto a pagare un importo equivalente a quello che dovrebbe corrispondere qualora costituisca una garanzia e quest'ultima divenga successivamente, in tutto o in parte, escutibile.
Articolo 6
L'organismo competente può rinunciare ad esigere la garanzia qualora la persona tenuta all'adempimento degli obblighi sia:
a)
un organismo pubblico che esercita funzioni proprie dell'autorità pubblica;
b)
un organismo privato che esercita le funzioni di cui alla lettera a) sotto il controllo dello Stato.
CAPO III
FORMA DELLA GARANZIA
Articolo 7
1. La garanzia può essere costituita:
a)
in contanti, in conformità degli articoli 12 e 13; e/o
b)
sotto forma di fideiussione ai sensi dell'articolo 15, paragrafo 1.
2. L'organismo competente può autorizzare la costituzione della garanzia nelle seguenti forme:
a)
ipoteca; e/o
b)
deposito bancario; e/o
c)
credito riconosciuto nei confronti di un ente pubblico o di un fondo pubblico, validamente esigibile ed avente precedenza su qualsiasi altro; e/o
d)
titolo negoziabile nello Stato membro interessato, a condizione che sia emesso o garantito dallo Stato membro stesso; e/o
e)
obbligazione emessa da un istituto di credito ipotecario, quotata in borsa e in vendita sul mercato libero, a condizione che abbia rango pari a quello delle obbligazioni del tesoro.
3. Gli organismi competenti possono stabilire condizioni supplementari per l'accettazione delle garanzie di cui al paragrafo 2.
Articolo 8
L'organismo competente si astiene dall'accettare ovvero chiede che vengano sostituite le garanzie le quali, a suo giudizio, siano inadeguate o insoddisfacenti o non offrano una copertura di sufficiente durata.
Articolo 9
1. Al momento della costituzione della garanzia, i beni ipotecati di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettera a) o i titoli o le obbligazioni di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettere d) ed e) devono avere un valore realizzabile pari almeno al 115 % del valore della garanzia prescritta.
L'organismo competente può accettare le garanzie di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettere a), d) o e), soltanto se l'interessato si impegna per iscritto a costituire una garanzia complementare o a sostituire la garanzia originaria ove il valore realizzabile del bene, dei titoli o delle obbligazioni risulti, per un periodo di tre mesi, inferiore al 105 % del valore della garanzia prescritta. Tale impegno scritto non è necessario qualora così disponga la legislazione nazionale. L'organismo competente verifica regolarmente il valore dei beni, dei titoli o delle obbligazioni.
2. Il valore realizzabile delle garanzie di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettere a), d) ed e) va calcolato dall'organismo competente tenendo conto delle spese di realizzo previste.
Il valore realizzabile dei titoli negoziabili o delle obbligazioni deve essere calcolato in base all'ultima quotazione disponibile.
A richiesta dell'organismo competente, la persona che costituisce la garanzia deve comprovare il valore realizzabile della garanzia.
Articolo 10
1. La garanzia può essere sostituita da un'altra garanzia.
Tuttavia, la sostituzione della garanzia è subordinata all'autorizzazione dell'organismo competente qualora:
a)
la garanzia sia divenuta escutibile, ma non sia ancora stata incamerata; o
b)
la garanzia sostitutiva rientri in uno dei tipi di garanzia di cui all'articolo 7, paragrafo 2.
2. La garanzia cumulativa può essere sostituita da un'altra garanzia cumulativa a condizione che quest'ultima copra almeno la parte della garanzia cumulativa originaria destinata, al momento della sostituzione, a garantire l'adempimento degli obblighi in essere.
Articolo 11
1. Le garanzie di cui all’articolo 1 sono costituite in euro.
2. In deroga al paragrafo 1, se in uno Stato membro non appartenente alla zona euro la garanzia è accettata in moneta nazionale, l’importo della garanzia in euro è convertito in tale moneta conformemente all’articolo 10 del regolamento (CE) n. 1913/2006. L’impegno corrispondente alla garanzia e l’importo eventualmente trattenuto in caso di irregolarità o di inadempienza restano fissati in euro.
Articolo 12
La garanzia depositata in contanti a mezzo trasferimento non si considera costituita sino a che l'organismo competente non abbia accertato che può disporre del relativo importo.
Articolo 13
1. Gli assegni garantiti da un organismo finanziario a tal uopo abilitato dallo Stato membro in cui ha sede l'organismo competente interessato sono considerati depositi in contanti. L'organismo competente è obbligato a chiederne il pagamento unicamente quando sta per scadere il termine di garanzia.
2. Gli assegni non contemplati dal paragrafo 1 costituiscono garanzia solo quando l'organismo competente ha accertato che può disporre del relativo importo.
3. Le spese addebitate dagli organismi finanziari sono a carico della persona che costituisce la garanzia.
Articolo 14
La garanzia depositata in contanti non produce interessi a favore della persona che l'ha costituita.
Articolo 15
1. Il fideiussore deve avere la residenza normale o essere stabilito nell'Unione e, fatte salve le disposizioni del trattato relative alla libera prestazione di servizi, deve essere accettato dall'organismo competente dello Stato membro in cui è costituita la garanzia. Il fideiussore si obbliga mediante fideiussione scritta.
2. La fideiussione scritta deve specificare quanto meno:
a)
l'obbligo o, nel caso di una garanzia cumulativa, il tipo o i tipi di obblighi il cui adempimento è garantito dal pagamento della somma di denaro;
b)
l'importo massimo che il fideiussore si obbliga a pagare;
c)
che il fideiussore si impegna, in solido con la persona tenuta ad adempiere gli obblighi, a versare nei 30 giorni successivi alla domanda dell'organismo competente ed entro i limiti della fideiussione qualsiasi importo dovuto qualora la garanzia divenga escutibile.
3. L'organismo competente può accettare come fideiussione scritta un telescritto inviato dal fideiussore. In tal caso, l'organismo competente prende le misure adeguate per accertare l'autenticità del telescritto.
4. Quando è stata presentata una fideiussione cumulativa scritta, l'organismo competente stabilisce la procedura da seguire per destinare una parte o la totalità della fideiussione stessa a un determinato obbligo.
Articolo 16
Non appena una parte della garanzia cumulativa sia stata destinata ad un determinato obbligo, va annotato il saldo disponibile.
CAPO IV
PAGAMENTI ANTICIPATI
Articolo 17
Le disposizioni del presente capo si applicano ogniqualvolta una specifica normativa dell'Unione preveda la possibilità di anticipare un determinato importo prima che l'obbligo di cui trattasi sia stato adempiuto.
Articolo 18
1. La garanzia è svincolata quando:
a)
è accertato il diritto all'attribuzione definitivadell'importo; o
b)
l'importo attribuito, maggiorato della percentuale stabilita nella specifica normativa dell'Unione, è stato rimborsato.
2. Quando il termine entro cui deve essere provato il diritto definitivo all'attribuzione dell'importo è scaduto senza che l'interessato abbia fornito la prova richiesta, l'organismo competente avvia immediatamente il procedimento di cui all'articolo 28.
In caso di forza maggiore il termine può essere prorogato.
Tuttavia, nei casi previsti dalla normativa dell'Unione, la prova può essere presentata dopo la scadenza del termine contro rimborso parziale della garanzia.
3. Se nella normativa dell'Unione le disposizioni in materia di forza maggiore consentono di limitare il rimborso all'importo dell'anticipo, si applicano le seguenti condizioni supplementari:
a)
le circostanze invocate come casi di forza maggiore sono comunicate all'organismo competente entro 30 giorni; tale termine decorre dal giorno in cui l'interessato ha avuto conoscenza delle circostanze che potrebbero costituire casi di forza maggiore;
b)
l'interessato rimborsa l'anticipo o la parte pertinente dell'anticipo entro i 30 giorni successivi alla data in cui l'organismo competente ha emesso la domanda di rimborso.
Se le condizioni di cui alle lettere a) e b) non sono adempiute, il rimborso è soggetto alle condizioni applicabili in assenza di forza maggiore.
CAPO V
SVINCOLO ED ESCUSSIONE DI GARANZIE NON CONTEMPLATE DAL CAPO IV
Articolo 19
1. Gli obblighi possono comprendere prescrizioni principali, secondarie o subordinate.
2. Per prescrizione principale s'intende qualsiasi prescrizione, essenziale ai fini del regolamento che preveda il compimento o l'omissione di determinati atti.
3. Per prescrizione secondaria s'intende qualsiasi prescrizione che fissi il termine entro cui deve essere adempiuta una prescrizione principale.
4. Per prescrizione subordinata s'intende ogni altra prescrizione stabilita da un regolamento.
5. Il presente capo non si applica quando la specifica normativa dell'Unione non abbia definito la prescrizione o le prescrizioni principali.
6. Ai fini del presente capo per «parte pertinente dell'importo garantito» si intende la parte dell'importo garantito corrispondente al quantitativo per il quale le prescrizioni non sono state adempiute.
Articolo 20
La garanzia è svincolata non appena sia stata fornita la prova, prescritta dalla specifica normativa dell'Unione, che tutte le prescrizioni principali, secondarie e subordinate sono state adempiute.
Articolo 21
1. La garanzia è interamente escutibile in riferimento al quantitativo per il quale le prescrizioni principali non siano state adempiute, salvo che l'inadempimento sia dovuto a forza maggiore.
2. Le prescrizioni principali sono considerate inadempiute se la relativa prova non è fornita entro il termine prestabilito, salvo che la mancata presentazione della prova entro tale termine sia dovuta a forza maggiore. È immediatamente avviato il procedimento per la riscossione dell'importo escutibile di cui all'articolo 28.
3. Se entro i 18 mesi successivi al termine di cui al paragrafo 2 viene presentata la prova che la prescrizione o le prescrizioni principali sono state adempiute, l'85 % dell'importo escusso viene rimborsato.
Se la prova dell'adempimento della prescrizione o delle prescrizioni principali è stata fornita entro i 18 mesi successivi al termine di cui al paragrafo 2 ma la correlativa prescrizione secondaria non è stata adempiuta, la somma rimborsata è pari a quella che sarebbe stata svincolata in caso di applicazione dell'articolo 22, paragrafo 2, diminuita del 15 % della parte pertinente dell'importo garantito.
4. Nessun rimborso è dovuto se la prova è presentata oltre il periodo di 18 mesi previsto al paragrafo 3 a meno che la mancata presentazione della prova entro tale periodo sia dovuta a forza maggiore.
Articolo 22
1. Se, entro il termine prestabilito è fornita la prova, prescritta dalla specifica normativa dell'Unione, che la prescrizione o le prescrizioni principali sono state adempiute, ma non è stata adempiuta una prescrizione secondaria, la garanzia è parzialmente svincolata e la somma restante diviene escutibile. Per la riscossione della somma escutibile si avvia il procedimento di cui all’articolo 28.
2. La percentuale della garanzia che deve essere svincolata corrisponde alla garanzia relativa alla parte pertinente dell'importo garantito, diminuita del 15 % e:
a)
del 10 % del saldo derivante dalla deduzione del 15 %, per ogni giorno:
i)
di ritardo sulla scadenza di un termine massimo pari o inferiore a 40 giorni;
ii)
di inosservanza di un termine minimo pari o inferiore a 40 giorni;
b)
del 5 % del saldo derivante dalla deduzione del 15 %, per ogni giorno:
i)
di ritardo sulla scadenza di un termine massimo compreso tra 41 e 80 giorni;
ii)
di inosservanza di un termine minimo compreso tra 41 e 80 giorni;
c)
del 2 % del saldo derivante dalla deduzione del 15 %, per ogni giorno:
i)
di ritardo sulla scadenza di un termine massimo pari o superiore a 81 giorni;
ii)
di inosservanza di un termine minimo pari o superiore a 81 giorni.
3. Le disposizioni del presente articolo non si applicano ai termini stabiliti per la presentazione delle domande di titoli d'importazione, di esportazione e di fissazione anticipata e per l'utilizzazione dei titoli stessi, né ai termini concernenti la fissazione mediante gara dei prelievi all'importazione e all'esportazione e delle restituzioni all'esportazione.
Articolo 23
1. L'inadempimento di una o più prescrizioni subordinate comporta l'escussione di un importo pari al 15 % della parte pertinente dell'importo garantito, salvo che l'inadempimento sia dovuto a forza maggiore.
2. Il procedimento di cui all'articolo 28 per la riscossione dell'importo escutibile viene immediatamente avviato.
3. Il presente articolo non si applica nei casi in cui è applicabile l'articolo 21, paragrafo 3.
Articolo 24
Se viene fornita la prova che tutte le prescrizioni principali sono state adempiute, ma non risultano adempiute le prescrizioni secondarie e subordinate, si applicano gli articoli 22 e 23 e l'importo totale da escutere è pari a quello escutibile in applicazione dell'articolo 22, maggiorato del 15 % della parte pertinente dell'importo garantito.
Articolo 25
L'importo totale da escutere non può in alcun caso superare il 100 % della parte pertinente dell'importo garantito.
CAPO VI
DISPOSIZIONI GENERALI
Articolo 26
1. La garanzia è parzialmente svincolata, a richiesta, quando la prova prescritta è fornita relativamente ad una determinata parte dei prodotti, a condizione che tale parte non sia inferiore ad un minimo indicato nel regolamento che prevede la garanzia stessa.
Se la specifica normativa dell'Unione non stabilisce alcun minimo, l'organismo competente può limitare il numero degli svincoli parziali ammessi per ogni singola garanzia o fissare un importo minimo per gli svincoli parziali.
2. Prima di svincolare interamente o parzialmente la garanzia, l'organismo competente può esigere che sia presentata domanda scritta di svincolo.
3. Nel caso di garanzie che, in conformità dell'articolo 9, paragrafo 1, coprano più del 100 % dell'importo da garantire, la parte della garanzia eccedente il 100 % è svincolata, quando la parte restante è definitivamente svincolata o escussa.
Articolo 27
1. Qualora non sia stabilito alcun termine per la presentazione delle prove prescritte per lo svincolo della garanzia, si applicano i termini seguenti:
a)
dodici mesi a decorrere dal termine stabilito per l'adempimento della prescrizione o delle prescrizioni principali; oppure
b)
ove non sia stato fissato alcun termine ai sensi della lettera a), dodici mesi a decorrere dalla data in cui sono state adempiute la prescrizione o le prescrizioni principali.
2. Salvo forza maggiore, il termine previsto dal paragrafo 1 non può superare i tre anni a decorrere dalla data in cui la garanzia è stata destinata all' obbligo di cui trattasi.
Articolo 28
1. Quando ha avuto conoscenza delle circostanze che determinano l'escussione totale o parziale della garanzia, l'autorità competente chiede senza indugio al soggetto titolare dell'obbligo il pagamento dell'importo escutibile, concedendo un termine massimo di trenta giorni dalla ricezione della domanda.
Se il pagamento non viene eseguito nei termini, l'autorità competente:
a)
incassa senza indugio definitivamente la garanzia di cui all'articolo 7, paragrafo 1, lettera a);
b)
chiede senza indugio il pagamento al fideiussore di cui all'articolo 7, paragrafo 1, lettera b), concedendo un termine massimo di trenta giorni dalla ricezione della domanda;
c)
adotta senza indugio i provvedimenti necessari affinché:
i)
le garanzie di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettere a), c), d) ed e) siano convertite in denaro contante in modo da poter disporre dell'importo dovuto;
ii)
i depositi bancari di cui all'articolo 7, paragrafo 2, lettera b) siano trasferiti sul proprio conto.
L'organismo competente può incassare definitivamente la garanzia di cui all'articolo 7, paragrafo 1, lettera a), senza chiedere preventivamente il pagamento all'interessato.
2. L'organismo competente può rinunciare ad escutere importi inferiori a 60 EUR, purché un'analoga norma sia prevista dalle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative nazionali.
3. Salvo il disposto del paragrafo 1, se l'escussione della garanzia è stata decisa, ma viene successivamente differita a seguito di un ricorso di diritto nazionale, l'interessato è tenuto a pagare gli interessi sull'importo effettivamente escutibile per il periodo che inizia 30 giorni dopo la data di ricezione della domanda di pagamento di cui al paragrafo 1, primo comma, e che termina il giorno precedente il pagamento dell'importo effettivamente escutibile.
Quando in seguito all'esito del ricorso viene chiesto all'interessato di pagare entro trenta giorni l'importo escutibile, lo Stato membro può considerare, per il calcolo degli interessi, che il pagamento è effettuato il ventesimo giorno successivo alla data della richiesta.
Il tasso d'interesse applicabile è calcolato in conformità del diritto nazionale e in ogni caso, non è inferiore al tasso di interesse applicabile per la riscossione degli importi secondo le procedure nazionali.
Gli organismi pagatori detraggono gli interessi pagati dalla spesa a carico del Fondo europeo agricolo di garanzia (FEAGA) o del Fondo europeo agricolo per lo sviluppo rurale (FEASR), conformemente alle disposizioni del regolamento (CEE) n. 352/78 del Consiglio (11).
Gli Stati membri possono chiedere periodicamente un'integrazione della garanzia per gli interessi applicabili.
Qualora la garanzia sia stata escussa e il suo importo sia stato accreditato al FEAGA o al FEASR ma debba, in seguito all'esito di un ricorso, essere - interamente o parzialmente - restituito, con gli interessi al tasso stabilito dalla legislazione nazionale, la restituzione è a carico del FEAGA o del FEASR a meno che non sia imputabile a negligenza o errore grave delle autorità amministrative o di altri organismi degli Stati membri.
Articolo 29
La Commissione può derogare alle disposizioni di cui sopra con la procedura di cui all'articolo 195, paragrafo 2, del regolamento (CE) n. 1234/2007 e dei corrispondenti articoli di altri regolamenti pertinenti.
CAPO VII
INFORMAZIONI
Articolo 30
1. Gli Stati membri tengono a disposizione della Commissione, per ciascun esercizio, i dati relativi al numero totale e all'importo totale delle garanzie divenute escutibili, indipendentemente dalla fase raggiunta dai procedimenti di cui all'articolo 28, indicando separatamente quelle accreditate ai bilanci nazionali e quelle accreditate al bilancio dell'Unione.
2. I dati di cui al paragrafo 1 sono rilevati per tutte le garanzie di importo superiore a 1 000 EUR divenute escutibili e per ciascuna disposizione dell'Unione che preveda la costituzione di una garanzia.
3. I dati riguardano sia le somme pagate direttamente dagli interessati, sia quelle riscosse mediante realizzo della garanzia.
Articolo 31
Gli Stati membri tengono a disposizione della Commissione i dati seguenti:
a)
i tipi di istituti abilitati a prestare fideiussioni, nonché i requisiti necessari;
b)
i tipi di garanzie accettate ai sensi dell'articolo 7, paragrafo 2, nonché le relative condizioni.
Articolo 32
Il regolamento (CEE) n. 2220/85 è abrogato.
I riferimenti al regolamento abrogato si intendono fatti al presente regolamento e si leggono secondo la tavola di concordanza contenuta nell’allegato II.
Articolo 33
Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
Fatto a Bruxelles, il 28 marzo 2012