РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 24 май 2011 година
относно държавна помощ C 88/97, приведена в действие от Френската република в полза на Crédit Mutuel
(нотифицирано под номер C(2011) 3436)
(само текстът на френски език е автентичен)
(текст от значение за ЕИП)
(2011/747/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, първа алинея от него,
като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, и по-специално член 62, параграф 1, буква а) от него,
като покани заинтересованите страни да представят мненията си в съответствие с посочените разпоредби (1) и като взе предвид техните мнения,
като има предвид, че:
1. ПРОЦЕДУРА
(1)
На 25 януари 1991 г. френската асоциация на банките (наричана по-долу „AFB“), синдикалната камара на популярните банки и Crédit Agricole подадоха жалба, в която твърдят, че Франция е предоставила държавна помощ на Crédit Mutuel.
(2)
Първото искане на информация относно т. нар. „синя книжка“ (Livret bleu) е формулирано от Комисията с писмо от 27 май 1991 г.
(3)
С писмо от 6 февруари 1998 г. Комисията информира френските органи за решението си да открие процедурата, предвидена в член 88, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 108, параграф 2 от ДФЕС), във връзка с евентуалните мерки за предоставяне на държавна помощ, съдържащи се в механизма на спестяване по „синята книжка“ (2).
(4)
На 8 април 1998 г. френските органи отговориха на въпросите, повдигнати от Комисията в решението ѝ за откриване на процедурата.
(5)
На 18 юни 1998 г. Crédit Mutuel изпрати до Комисията писмо с аргументи, целящи да бъде отхвърлена квалификацията като държавна помощ на мерките, които са предмет на решението за откриване на процедурата, както и досие с аналитични счетоводни отчети относно продукта „синя книжка“. Голям брой заинтересовани страни също изпратиха мненията си до Комисията (вж. раздели 3 и 4, съображения 48-59), която ги предаде на френските органи на 3 септември 1998 г.
(6)
Жалбоподателите изпратиха на Комисията четири допълнителни финансови отчета с писма от 29 октомври 1999 г., 16 май 2000 г., 16 октомври 2000 г. и 19 януари 2001 г., които Комисията предаде на френските органи на 21 февруари 2000 г. и 3 ноември 2000 г.
(7)
На 5 февруари 2001 г. Комисията предаде на френските органи документите, получени от AFB.
(8)
От ноември 1998 г. до декември 1999 г. по искане на Комисията консултант (3) (наричан по-долу „консултантът на Комисията“) извърши одит на аналитичното счетоводство за продукта „синя книжка“. Докладът на консултанта беше предаден за разглеждане на френските органи и на Crédit Mutuel на 10 януари 2000 г. На 7 февруари 2000 г. беше организирана работна среща между службите на Комисията, придружавани от техния консултант, френските органи и Crédit Mutuel за съгласуване на мненията по доклада.
(9)
С писмо от 14 септември 1999 г. службите на Комисията поискаха от френските органи да уточнят задачите от общ интерес, с които е натоварена Crédit Mutuel. На 21 февруари 2000 г., 3 ноември 2000 г. и 5 февруари 2001 г. службите на Комисията предадоха на френските органи различни документи (4), предоставени по делото от жалбоподателите и отнасящи се до евентуалния „притегателен ефект“ на продукта „синя книжка“ (вж. подраздел 7.2.3, съображения 110-118). Френските органи представиха своите мнения на 1 февруари 2001 г.
(10)
На 11 април 2000 г. Комисията беше сезирана с жалба от страна на Европейската банкова федерация (FBE) относно помощите, предоставени от френската държава на Crédit Mutuel под формата на изключителни права за разпространение на продукта „синя книжка“.
(11)
През май 2000 г. Confédération nationale du Crédit Mutuel („Националната конфедерация на Crédit Mutuel“) упълномощи одиторското бюро Arthur Andersen да извърши преглед на методологията на аналитичното счетоводство на Crédit Mutuel и да изготви сметката за формиране на дохода на продукта „синя книжка“. Задачата приключи през септември 2000 г. с представянето на подробен доклад относно сметката за формиране на дохода на продукта „синя книжка“, в който резултатът от аналитичното счетоводство на продукта „синя книжка“ преди облагане с данъци се оценява като загуба в размер на 498 млн. FRF. Това заключение се основава на отчитането на „корективи“. На 2 февруари 2001 г. във връзка с доклада беше организирана среща между Комисията и Crédit Mutuel. Във връзка с изразените от страна на Комисията мнения Crédit Mutuel възложи на Arthur Andersen да изпрати обяснителна бележка на 8 февруари 2001 г., с която да обоснове използвания метод, наречен „корекция на свръхкомпенсирането на дейността IARD [дейност по застраховане на щети (5) на Crédit Mutuel]“, който именно беше обект на критика от страна на службите на Комисията.
(12)
През април 2001 г. Комисията възложи на своя консултант да открие различията между изготвения от него доклад и този на Arthur Andersen и да определи фактологичните или методологични промени, които могат евентуално да бъдат направени по отношение на предходния доклад на консултанта. На 23 юли 2001 г. консултантът на Комисията предаде нов окончателен доклад. В него резултатът от аналитичното счетоводство на продукта „синя книжка“ се оценява като натрупана некапитализирана печалба в размер на 1,074 млрд. FRF (1,637 млн. EUR). Този доклад е предаден още същия ден на френските органи. По време на среща, проведена на 26 юли 2001 г. между Комисията, френските органи, Crédit Mutuel и Arthur Andersen, Crédit Mutuel и Arthur Andersen изразиха несъгласието си с окончателните заключения на консултанта на Комисията. Arthur Andersen потвърди предишните си заключения в документ от 13 септември 2001 г., предаден като приложение към бележка, изпратена от френските органи на 15 септември 2001 г. Френските органи изпратиха на Комисията нова бележка от 26 октомври 2001 г., съдържаща правен анализ на продукта „синя книжка“ по отношение на общностното право в областта на конкуренцията, както и обяснителна бележка от 7 януари 2002 г. относно разходите, свързани със задачата за обществена услуга, като в обяснителната бележка се повтарят, без никакви нови елементи, цифровите данни, представени вече от Crédit Mutuel.
(13)
В обяснителната бележка, изпратена на 26 октомври 2001 г. от френските органи до Комисията, се разяснява защо според тях i) схемата на продукта „синя книжка“ не представлява държавна помощ, ii) ако Комисията счете мярката за държавна помощ, може да става въпрос само за съществуваща помощ и iii) във всички случаи помощта е съвместима.
(14)
С решение от 15 януари 2002 г. (6) (наричано по-долу „отмененото решение“) Комисията определи държавната помощ, приведена в действие от Френската република в полза на Crédit Mutuel, като несъвместима с вътрешния пазар.
(15)
Решението от 15 януари 2002 г. беше отменено с решение на Първоинстанционния съд от 18 януари 2005 г. (7).
(16)
Комисията не обжалва решението за отмяна на Първоинстанционния съд. Съгласно член 266, параграф 1 от ДФЕС Комисията е длъжна да предприеме мерките в изпълнение на това решение. При делата, свързани с държавна помощ, това означава, че в резултат от решението за отмяна процедурата следва да се върне в етапа на официалното разследване.
(17)
С решение от 7 юни 2006 г. (8) (наричано по-долу „решението за разширяване“) Комисията разшири обхвата на официалната процедура по разследване и разясни основанията си за оценката на мярката като предполагаема държавна помощ.
(18)
Франция изпрати на Комисията своите мнения относно решението за разширяване с писма от 1 септември 2006 г. и 7 септември 2006 г.
(19)
На 19 септември 2006 г. в Европейската комисия беше получена жалба от „Асоциация на ощетените от Crédit Mutuel“ („Association des Victimes du Crédit Mutuel“).
(20)
Комисията получи мненията на Crédit Mutuel с писмо от 13 октомври 2006 г.
(21)
Комисията предаде на френските органи мненията на Crédit Mutuel с писмо от 31 октомври 2006 г.
(22)
В отговор на две искания за допълнителна информация от страна на Комисията от 22 септември 2006 г. и 28 ноември 2006 г. Франция представи допълнителни мнения с писма от 8 ноември 2006 г. и 28 февруари 2007 г.
(23)
Комисията проведе среща с френските органи на 19 декември 2006 г., а с Crédit Mutuel - на 15 януари 2007 г.
(24)
На 10 май 2007 г. Комисията прие решение в съответствие с член 86, параграф 3, от Договора за ЕО (понастоящем член 106, параграф 3, от ДФЕС) във връзка с член 43 и член 49 от Договора за ЕО (понастоящем член 49 и член 56 от ДФЕС), по силата на което Франция трябваше да прекрати специалните права (9) на Crédit Mutuel, на Caisses d’Épargne и на Banque Populaire за разпространение на продукта „синя книжка“ (Crédit Mutuel) и на продукта „книжка A“ (Livret A) (Caisses d’Épargne и La Poste) (10).
(25)
Тъй като Франция не прекрати специалните права за разпространение на продуктите „книжка A“ и „синя книжка“ в срока от 9 месеца, определен в решението от 10 май 2007 г., Комисията откри процедура за нарушение съгласно член 226 от Договора за ЕО (понастоящем член 258 от ДФЕС), като на 5 юни 2008 г. изпрати на Франция предупредително писмо за неспазване на решението.
(26)
На 19 септември 2009 г. Комисията отправи до Франция ново искане за информация, на което получи отговор на 13 октомври 2009 г.
(27)
На 8 октомври 2009 г. Комисията прекрати процедурата за нарушение, тъй като с приемането на реформата от 1 януари 2009 г. за либерализиране на разпространението на продуктите „книжка A“ и „синя книжка“ (11) Франция изпълни задължението си да прекрати специалните права за разпространение на тези продукти (12).
(28)
През 2010 г. Комисията изпрати на Crédit Mutuel няколко въпроса по електронната поща, на които последната отговори също по електронната поща.
(29)
В съответствие с член 13 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора (13) с настоящото решение се закрива процедурата във връзка с предполагаеми елементи на държавна помощ в механизма на продукта „синя книжка“.
2. ОПИСАНИЕ НА МЕХАНИЗМА НА ПРОДУКТА „СИНЯ КНИЖКА“
2.1. Описание на Crédit Mutuel
(30)
Crédit Mutuel е децентрализирана банково-застрахователна група, състояща се от национална мрежа от банки със статут на кооперативни дружества с променлив капитал. Crédit Mutuel осъществява дейността си съгласно закон от 10 септември 1947 г., в който са определени принципите на кооперациите. Тя е структурирана на три нива: местно, регионално и национално.
(31)
Група Crédit Mutuel, с две наименования (Crédit Mutuel и Crédit Industriel et Commercial (наричана по-долу „CIC“), включва близо 6 000 пункта за продажба и повече от 72 000 служители. Местните каси на Crédit Mutuel са обединени в 18 регионални федерации, членуващи в Confédération nationale du Crédit Mutuel, централен орган на мрежата. CIC обединява 6 регионални банки и специализирани филиали, както във Франция, така и в чужбина.
(32)
От друга страна Crédit Mutuel е група с единно ръководство и обща политика. Групата поддържа вътрешна финансова солидарност на ниво конфедерация, осигуряваща ликвидността на регионалните федерации. Групата притежава характеристиките на единно предприятие с оглед правото в областта на конкуренция, тъй като притежава единен център за вземане на решения на централно ниво.
2.2. Описание на продукта „синя книжка“
(33)
„Синя книжка“ е спестовен продукт, регулиран от държавата, разпространяван изключително от Crédit Mutuel.
(34)
В съответствие със Закона за изменение на Закона за финансите за 1975 г. (14) по отношение на този продукт са били разрешени частични данъчни облекчения. От данък са били освободени две трети от лихвата, изплащана по депозираните от вложителите суми. Държавата е определяла брутния лихвен процент за вложителите по продукта „синя книжка“ така, че след облагане с данъци (15) нетният лихвен процент да бъде равен на този по продукта „книжка А“, който е изцяло освободен от данък.
(35)
Държавата е определяла брутния лихвен процент по продукта „синя книжка“ на ниво, надвишаващо процента на инфлация, индексиран на паричния пазар. Последният нетен лихвен процент по продукта „синя книжка“, преди той да бъде прекратен с реформата от 1 януари 2009 г. (вж. съображение 41), е бил 4 % (16). Максималната сума, която вложителите са можели да внесат по продукта „синя книжка“, е била 15 300 EUR. Привлечените средства по продукта са нараснали от 13 млрд. EUR (85 млрд. FRF) през 1991 г. до 22 млрд. EUR през 2008 г.
(36)
Характеристиките на продукта „синя книжка“ - незабавно разполагане със средствата, минимална разрешена вноска от 15 EUR, липса на разходи (по-специално при откриване на сметката), и т.н. - са предполагали висока ликвидност. Освен това продуктът е давал възможност за директни плащания към държавния бюджет или към държавни предприятия като EDF или France Télécom. Следователно продуктът „синя книжка“, спестовен продукт за физически лица, е бил до известна степен подобен на разплащателна сметка.
(37)
С течение на времето задълженията, свързани с използването на привлечените по инструмента „синя книжка“ средства, са се променили.
(38)
В началото Crédit Mutuel е била задължена да заделя 50 % от средствата (този дял е нараснал през 1983 г. (17) на 65 % от средствата и 80 % от новопостъпилите суми) „с предназначение от общ интерес“ (по-специално финансиране на местните общности и други публични органи), а остатъкът е бил на разположение на банката (наричан по-долу „средствата със свободно предназначение“).
(39)
Тази система е била реформирана значително с постановление от 27 септември 1991 г. (18) за уеднаквяване на продукта „синя книжка“ с продукта „книжка А“. Действително, след въпросното постановление всички новопривлечени средства (19) са били насочвани към Caisse des Dépôts et Consignation (наричана по-долу „CDC“), която от своя страна е изплащала на Crédit Mutuel комисиона за посредничество. Комисионата, определена първоначално в размер на 1,3 % от средствата, привлечени по продукта „синя книжка“ и внесени по сметката на CDC, е била променена на 1,2 % от 1 януари 2005 г., а по-късно на 1,1 % от 1 ноември 2005 г. CDC използва привлечените от Crédit Mutuel средства основно за финансиране на социални жилища.
(40)
Освен това тази съществена реформа на системата е довела до постепенна промяна в предназначението и на съществуващите привлечени средства (20). След постановлението от 27 септември 1991 г. и до средата на 1999 г. делът на съществуващите „средства с предназначение от общ интерес“ и на тези със „свободно предназначение“ е намаляло, докато накрая целият размер на привлечените средства започва да се прехвърля по сметка на CDC.
В млрд FRF, %
1991 г.
1992 г.
1993 г.
1994 г.
1995 г.
1996 г.
1997 г.
1998 г.
1999 г.
Средногодишен размер на привлечените средства
85,5
83
80,2
83,4
88,7
91,5
92,7
98,1
98,7
Средства, предназначени за прехвърляне към CDC
1 %
7 %
12 %
24 %
39 %
46 %
51 %
69 %
100 %
Средства с предназначение от общ интерес
67 %
54 %
46 %
35 %
27 %
20 %
15 %
10 %
0 %
Средства със свободно предназначение
32 %
39 %
42 %
41 %
35 %
34 %
34 %
21 %
0 %
Източник: Littlejohn Fraser
(41)
На 1 януари 2009 г. влиза в сила реформа на продуктите „книжка А“ и „синя книжка“, с която се предоставя възможност на всички банки да разпространяват продукта „книжка А“ и се премахва разликата между двата продукта. След 1 януари 2009 г. продуктът „синя книжка“ на Crédit Mutuel е фактически „книжка А“, продавана под друго име. На тази дата е прекратено съществуването на продукта „синя книжка“ и следователно изключителното право на разпространение на Crédit Mutuel.
2.3. Описание на основанията за откриване/разширяване на процедурата
(42)
Както е посочено в решението за разширяване (21), Комисията е преценила, че комисионата за посредничество, изплащана на Crédit Mutuel, би могла да бъде разглеждана като държавна помощ, предоставена от Франция.
(43)
От съдебната практика по делото Altmark става ясно, че компенсациите за обществени услуги не са държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС, ако изпълняват определени кумулативни условия, посочени в решението Altmark от 24 юли 2003 г. (22).
(44)
В решението за разширяване Комисията е преценила, че при разглежданата мярка вероятно не е изпълнено четвъртото условие от съдебната практика по делото Altmark, тъй като в случая държавата не е възложила задача за обществена услуга за привличане на депозити, предназначени за социални жилища под наем, на предложилия най-ниска цена в рамките на процедура за възлагане на обществена поръчка, а чрез директни преговори с Crédit Mutuel, което a priori не дава никаква гаранция, че изплащаната на Crédit Mutuel комисиона не е по-висока от тази, която би поискало едно добре управлявано предприятие. Освен това Комисията е приела, че френските органи не са доказали, че нивото на компенсация е било определено чрез сравняване с разходите на добре управлявано средно предприятие от банковия сектор. Твърдението на френските органи, че Crédit Mutuel е добре управлявано предприятие, не е достатъчно, за да се приеме, че нивото на компенсация е било определено въз основа на анализ на разходите, които би понесло едно добре управлявано предприятие по смисъла на съдебната практика по делото Altmark.
(45)
Според Комисията средствата за изплащане на комисионата за посредничество са държавни средства, с които евентуално избирателно се предоставя предимство, водещо до нарушаване на конкуренцията и засягащо търговията между държавите-членки, и за което Комисията не е била уведомена. Следователно комисионата за посредничество би могла да съдържа елементи на неправомерна помощ.
(46)
В решението за разширяване Комисията приема, че е възможно тази мярка да не е съвместима с член 86, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 106, параграф 2 от ДФЕС) и заключава, че вероятно не би могла да бъде приложена нито една от дерогациите съгласно член 87, параграфи 2 и 3 от Договора за ЕО (понастоящем член 107, параграфи 2 и 3 от ДФЕС).
(47)
Въз основа на изчисленията на своя консултант Комисията счита, че е възможно размерът на компенсацията да надхвърля сумата, необходима за покриване на разходите за изпълнение на задължението за обществена услуга (привличане на депозити, предназначени за социални жилища под наем) предвид свързаните с тях приходи, както и предвид разумната печалба от изпълнението на това задължение. Като припомня, че размерът на компенсацията следва да включва всички предимства, предоставяни от държавата или с държавни средства, под каквато и да е форма, при изчисляването на компенсацията Комисията е отчела не само нетната цена на привличането на депозити, прехвърляни към CDC, а и нетния резултат (разход или печалба) от средствата с предназначение от общ интерес и от тези със свободно предназначение. Докладът на консултанта на Комисията е показал свръхкомпенсиране на Crédit Mutuel за 1991 г., 1992 г., 1993 г. и 1998 г.
3. АРГУМЕНТИ НА ЖАЛБОПОДАТЕЛИТЕ
(48)
Аргументите на жалбоподателите бяха представени от Комисията в решението от 6 февруари 1998 г. за откриване на процедурата по член 88, параграф 2 от Договора за ЕО (понастоящем член 108, параграф 2 от ДФЕС). В допълнения към жалбата, предадени по-късно, се съдържат нови аргументи, които са разгледани по-долу.
(49)
В обяснителна бележка на AFB (актуализирана в края на февруари 1999 г. и представена на Комисията през октомври 1999 г.) относно притегателния ефект на продукта „синя книжка“ нетният банков приход, генериран в резултат на притегателния ефект на продукта, е оценен на 17 млрд. FRF (2,6 млрд. EUR), като се предполага, че нарастването на пазарните дялове на Crédit Mutuel във всички сегменти за периода 1986-1997 г. се дължи изключително на разпространението на продукта „синя книжка“.
(50)
В проучване, осъществено от Caisse Nationale du Crédit Agricole и представено през май 2000 г., се анализира промяната на броя на гишетата на Crédit Mutuel. Вижда се, че общият брой на постоянните гишета е намалял в периода 1991-1994 г., след което прогресивно е нараствал, а през 1998 г. е намалял до нивото от 1990 г. Промяната е била различна в различните региони: броят на постоянните, а след това и на временните гишета, е намалял в регионите с традиционно силно присъствие на Crédit Mutuel (поречието на р. Лоара, Британия, Елзас), а е нараснал в останалите региони. Следователно е възможно Crédit Mutuel да е намалила присъствието си в селските райони, за да го засили в градските райони. Горепосочените данни са в противоречие с твърденията на Crédit Mutuel, според които банката е била принудена да поддържа силно присъствие в селските райони през 90-те години. Тези данни показват също, че Crédit Mutuel е в състояние да поддържа изключително гъста клонова мрежа дори след премахването на контрола от страна на държавата.
(51)
В писмо от 4 юни 1998 г., изпратено до Комисията, AFB твърди, че комисионата от 1,3 % върху привлечените средства по продукта „синя книжка“, които са били прехвърляни на CDC, е била по-висока от необходимото, предвид това, че Caisses d’Épargne и la Poste са получавали през същия период от CDC съответно 1,20 % и 1,5 % от средствата по „книжка A“, които също са били прехвърляни на CDC. AFB посочва, че през 1997 г. е предложила на френските органи да осигурят привличането на депозити по продукта „синя книжка“ чрез комисиона от едва 1 %, но правителството не е отговорило на това предложение. AFB подчертава по-специално, че в доклада от месец април 1998 г. на г-н Douyère, депутат, относно модернизацията на Caisses d’Épargne се посочва, че разходите за привличане на депозити от една средна по размер Caisses d’épargne, като тази в Бургундия, са 0,96 % от привлечените от касата средства и че няма причина разходите за управление на Crédit Mutuel да бъдат по-високи.
(52)
В обяснителна бележка от адвокатската кантора Glais от август 2000 г., предадена по искане на AFB, се представят статистически данни за пазарното предимство, което изключителното право за разпространение на продукта „синя книжка“ евентуално е предоставило на Crédit Mutuel. Прегледът на динамичните редове показва, че привлечените депозити по продукта „синя книжка“, както и средствата по останалите депозити, са регистрирали силен ръст преди обрата в периода 1985-1987 г. След тази дата нарастват кредитите за домакинствата, а при Crédit Mutuel те остават на по-високо ниво от това на нейните основни конкуренти. Въз основа на тези данни експертът от Glais заключи, че „ефектът на продукта „синя книжка“ вероятно се е състоял в неговата притегателна сила за клиентите, а от средата на 80-те години положителният ефект вероятно е продължил да действа, но без нарастване на депозитите. Следователно, след този период експанзионистичната стратегия на Crédit Mutuel вероятно е била поддържана от първоначално привлечените клиенти“. Именно въз основата на индекс за устойчивост на случайни икономически шокове върху променливите параметри на икономическата дейност и чрез моделиране на просто уравнение за търсенето на кредити експертът достига до извода, че дейността на Crédit Mutuel (основно кредитиране) вероятно е била откъсната от пазарното развитие на банковия сектор. Експертът обяснява този феномен с факта, че клиентите на Crédit Mutuel вероятно са били лоялни в по-висока степен, например заради продукта „синя книжка“, отколкото клиентите на останалите банкови мрежи.
(53)
В друга обяснителна бележка (декември 2000 г.) Glais предлага нов иконометричен анализ относно степента на привличане на клиентите при отделните банкови мрежи. Според експерта резултатите от анализа потвърждават хипотезата, че Crédit Mutuel и Caisses d’Épargne разполагат с инструменти, които им позволяват да запазват своите клиенти в много по-висока степен от останалите банки. Но не е възможно да се определи дали предлагането на освободен от данъчно облагане спестовен продукт или наличието на гъста клонова мрежа в отделни райони (два инструмента, с които тези мрежи разполагат) са в основата на тази по-висока степен на лоялност на клиентите.
(54)
Извън рамките на настоящата процедура Комисията получи допълнителна обяснителна бележка от жалбоподателите, в която се твърди, че придобиването от Crédit Mutuel през април 1997 г. на CIC, при приватизацията на тази банкова институция, чийто предишен собственик е била държавната застрахователна група GAN, е станало възможно благодарение на помощите, които банката е получила по продукта „синя книжка“ и които са довели до увеличаване на пазарния ѝ дял в сектора на банковите депозити от 2 % през 1969 г. до близо 6,9 % през 1997 г. Според жалбоподателите собственият капитал на предприятието е нараснал бързо благодарение на въпросните помощи, като от 650 млн. FRF (99 млн. EUR) през 1974 г. е достигнал 47,3 млрд. FRF (7,2 млрд. EUR) през 1997 г.
(55)
Накрая, жалбата на „Асоциация на ощетените от Crédit Mutuel“ от 19 септември 2006 г. съдържа просто едно твърдение за „отклоняване на публични спестявания за частни търговски цели […] в ущърб на вложителите и на френската икономика“, което не е подкрепено с никакви реални аргументи или доказателства, свързани с наличието на евентуална неправомерна държавна помощ.
4. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИ ТРЕТИ СТРАНИ
(56)
След публикуването на решението за откриване на процедурата от 6 февруари 1998 г. Комисията получи коментарите на голям брой заинтересовани трети страни.
(57)
Някои от конкурентите на Crédit Mutuel споделиха мнението, че са понесли щети вследствие на предоставянето на Crédit Mutuel на изключителното право за разпространение на продукта „синя книжка“. Повечето от тези банки изтъкват, че притегателният ефект на продукта „синя книжка“ е станал причина те да загубят клиенти в полза на Crédit Mutuel, и поискаха прекратяване на това изключително право. Следните банкови институции изпратиха до Комисията подобни коментари:
Banque Dupuy de Parseval
Banque Natexis
Banque de Picardie
Banque Populaire de Bourgogne
Banque Populaire Bretagne Atlantique
Banque Populaire du Centre
Banque Populaire Centre-Atlantique
Banque Populaire de Champagne
Banque Populaire de la Côte d’Azur
Banque Populaire du Dauphiné et des Alpes du Sud
Banque Populaire de Franche-Comté, du Maconnais et de l’Ain
Banque Populaire du Haut-Rhin
Banque Populaire de La Loire
Banque Populaire de Lorraine
Banque Populaire de Lyon
Banque Populaire du Midi
Banque Populaire du Massif Central
Banque Populaire de l’Ouest
Banque Populaire Provençale et Corse
Banque Populaire des Pyrénées Orientales, de l’Aude et de l’Ariège
Banque Populaire du Quercy et de l’Agenais
Banque Populaire Savoisienne
Banque Populaire de la Région Économique de Strasbourg
Banque Populaire du Sud-Ouest
Banque Populaire du Tarn et de l’Aveyron
B.P.ROP Banque Populaire
Banque de Savoie
Crédit Commercial de France
Crédit Commercial du Sud-Ouest
Crédit Lyonnais
Société Générale
Union des Banques à Paris.
(58)
От друга страна, освен мненията в защита на Crédit Mutuel, представени в раздел 4, Комисията получи мнения в подкрепа на механизма на продукта „синя книжка“ от следните трети страни:
г-н Bertholet, депутат от департамент Дром
г-н Blondel, член на Генералния съвет на департамент Нор
г-н Cabot, директор на Регионален младежки информационен център на град Тулуза
г-н Cormorèche, кмет на Монтюел
г-н Cornelis, член на Генералния съвет, департамент Нор
г-н Chavannes, кмет на Ангулем
г-н Crépeau, депутат от департамент Шарант-Маритим
г-н Debavelaere, сенатор от департамент Па-дьо-Кале
г-н Decool, кмет на Брукерк
г-н Delevoye, сенатор от департамент Па-дьо-Кале
г-н Delnatte, депутат от департамент Нор
г-н Dolez, депутат от департамент Нор
г-н Ewald, регионален делегат на Асоциация за право на икономическа инициатива („Association pour le Droit à l’Initiative Economique“)
г-н Fronton, Съюз на фамилните асоциации на департамент От-Гарон („Union Départementale des Associations Familiales de Haute-Garonne“)
г-н Foy, сенатор от департамент Нор
г-н Galiègue, президент на Caisse de Crédit Mutuel de Solesmes
г-жа Gournay, кмет на Каестр
г-жа Armelle Guinebertière, депутат в Европейския парламент
г-н Hervé, кмет на Рен
г-н Humez, председател на Комитета за борба срещу муковисцидозата на департамент Па-дьо-Кале („Comité départemental de lutte contre la mucoviscidose du Pas-de-Calais“)
г-жа Ingelaere, председател на Flandr’action
г-н Juppé, депутат, кмет на Бордо
г-н Lapalu, председател на асоциация Създаване и управление на частни организации („Animation et gestion d’organismes privés“)
г-н Lazaro, депутат от департамент Нор
г-н Lebreton, председател на Генералния съвет на департамент Кот д’Армор
г-н Ledieu, кмет на Като-Камбрези
г-н Leleu, управител на Crédit Mutuel Nord
г-н Maille, председател на Градската общност на Брест („Communauté Urbaine de Brest“)
г-н Masclet, член на Регионалния съвет на департамент Нор Па-дьо-Кале
г-н Méhaignerie, председател на Генералния съвет на департамент Ил-и-Вилен
г-н Mio, член на Регионалния съвет на департамент Нор Па-дьо-Кале
г-жа Novak, председател на Асоциацията за правото на икономическа инициатива („Association pour le Droit à l’Initiative Economique“)
г-жа Permuy, член на Регионалния съвет на департамент Нор Па-дьо-Кале
г-н Albert Rivaux, член на Регионалния съвет на департамент Па-дьо-Кале
г-н de Rohan, председател на Регионалния съвет на район Бретан
г-н Valla, член на Генералния съвет на департамент Ардеш
г-н Vanlerenberghe, кмет на Арас
г-н Villain, кмет на Камбре
г-н de Villiers, депутат от департамент Ванде.
(59)
Голяма част от третите страни изтъкнаха ролята, по-специално на регионално ниво, на Crédit Mutuel за финансирането на социалната икономика, и по-специално на сдруженията с нестопанска цел. Те подчертаха също така подкрепящата роля на Crédit Mutuel за средната класа, към която принадлежи голяма част от клиентите на банката. Няколко местни депутати подчертаха ролята на Crédit Mutuel в създаването на предприятия и работни места, както и за развитието на местните инициативи, свързани с местните общности. Други изтъкнаха, че Crédit Mutuel чрез своите децентрализирани структури отговаря по-добре в сравнение с централизираните банкови институции на местните нужди и на необходимостта от устойчиво развитие на териториите.
5. МНЕНИЕ НА CRÉDIT MUTUEL
(60)
Crédit Mutuel упреква Комисията за проточилото се прекалено дълго разглеждане на делото.
(61)
Освен това според банката решението на Съда е касаело не само липсата на мотиви, но е съдържало и критики относно логиката на Комисията, които не са били взети предвид в решението за разширяване, по-специално във връзка с изчисляването на евентуалната свръхкомпенсация. В тази връзка Crédit Mutuel упреква Комисията за това, че е сумирала положителните годишни салда без от тях да приспадне салдата от годините с отрицателна стойност, в противоречие с метода, препоръчан в рамката на Общността за държавна помощ под формата на компенсации за обществени услуги (наричана по-долу „рамката на Общността от 2005 г.“) (23).
(62)
Според банката комисионата за посредничество отговаря на четирите условия от съдебната практика по делото Altmark:
а)
що се отнася до първото условие, твърди се, че Crédit Mutuel е придобила правата за осъществяване на две услуги от общ икономически интерес, състоящи се съответно в поддържането на значителен брой банкови гишета в селски райони по причини, свързани с териториалното устройство, и в привличането на депозити, предназначени за финансиране на социални жилища. По въпроса за поддържането на гишета в селските райони, банката оспорва заключението на Комисията, че френските законови и нормативни текстове са твърде неясни, за да се приеме, че с тях се предоставя на Crédit Mutuel подобна задача и следователно, че е изпълнено първото условие от съдебната практика по делото Altmark. Според Crédit Mutuel Комисията вероятно прави това заключение въз основа на факта, че въпросните текстове не налагат специфични ограничения на банката, тъй като се прилагат за банковия сектор като цяло. Crédit Mutuel счита също, че Комисията се опитва да ѝ наложи да доказва, че е изпълнено първото условие от съдебната практика по делото Altmark, което въпросната съдебна практика не предвижда;
б)
що се отнася до второто условие, Crédit Mutuel подчертава, че комисионата за посредничество е била въведена едновременно със задължението за прехвърляне на средствата към CDC и че начините за изчисляване на тази комисиона са били определени обективно и прозрачно;
в)
що се отнася до третото условие, банката счита, че възнаграждението не е достатъчно за покриване на разходите за привличането на депозити, тъй като дейността, свързана със средствата, предназначени за прехвърляне към CDC, би довела да отрицателно салдо за периода 1991-2005 г.;
г)
Crédit Mutuel счита, че четвъртото условие също е изпълнено. Според банката, размерът на комисионата за посредничество е определен в съответствие с реално направените от нея разходи за разпространението на продукта „синя книжка“. Тя твърди, че е добре управлявано предприятие по смисъла на съдебната практика по делото Altmark, тъй като разходите ѝ за управление са едни от най-ниските и че Комисията е признала този факт в решението си за разширяване (24). Според банката Комисията не е представила подробно причините, поради които счита, че въпросното условие не е изпълнено.
(63)
Във всички случаи Crédit Mutuel счита, че мярката е съвместима с вътрешния пазар въз основа на член 106, параграф 2 от ДФЕС. Crédit Mutuel критикува по-специално метода за изчисляване на свръхкомпенсацията, използван в решението за разширяване. Според банката Комисията най-напред е допуснала грешки при изчисляване на общия счетоводен резултат от сметката за формиране на дохода „синя книжка“, като е използвала погрешните заключения на своя консултант въпреки неотстранените различия между консултанта на Комисията и този на Crédit Mutuel (25).
(64)
На следващо място Crédit Mutuel оспорва възприетия годишен подход на Комисията за оценка (а именно отчитането само на размера на компенсацията в годините със свръхкомпенсиране, без да бъде приспаднат съответният размер на компенсацията в годините с недостатъчно компенсиране), който противоречи на някои предишни, подобни на отмененото решение случаи, както и, по мнение на банката, на рамката на Общността от 2005 г. (26) Комисията би трябвало да възприеме глобален подход (т. е да отчита както годините със свръхкомпенсиране, така и тези с недостатъчно компенсиране) за периода 1991-1998 г. от една страна, както и за периода, започнал през 1999 г.
(65)
Също така в решението си за разширяване Комисията не е отчела правилно разумната печалба. Оценката ѝ относно разумната печалба се основава на разходите за регулаторен собствен капитал, оценени на 6 %, при положение че те представляват разход в контекста на аналитичното счетоводство, а не марж. Комисията е трябвало да вземе предвид процента на възвръщаемост на собствения капитал, както препоръчва Arthur Andersen (27). Освен това по този начин Комисията е изчислила разумната печалба въз основа на сума, която става нулева, след като започне прехвърлянето на всички привлечени по депозитите средства към CDC, тъй като те не изискват никакви разходи за регулаторен собствен капитал. Crédit Mutuel подчертава, че възприетият от Комисията показател води до лишаване на банката от какъвто и да е нормален марж по продукта „синя книжка“. Според Crédit Mutuel всяка банка, дори по отношение на средства, предназначени за прехвърляне, които не изискват никакви разходи за собствен капитал в тесния нормативен смисъл на понятието коефициент на платежоспособност, трябва да може да реализира нормален марж.
(66)
Комисията не е отчела правилно и разходите, наложени от другата услуга от общ интерес, която Crédit Mutuel счита, че изпълнява, а именно поддържането на банкови гишета в селските райони с цел насърчаване на спестяванията по цялата територия чрез създаване на възможно най-лесен достъп до банката.
(67)
Накрая, Crédit Mutuel отрича съществуването на евентуален притегателен ефект. Тя припомня, че в отмененото от нея решение Комисията е признала, че този притегателен ефект не би могъл да бъде доказан официално, и счита, че оттогава няма нови данни по въпроса.
(68)
Що се отнася до процедурата, Crédit Mutuel изтъква няколко общи принципа на общностното право, за да отрече получаването на каквато и да е евентуална помощ, и по-специално принципа за оправданите правни очаквания и за спазването на разумен срок.
6. МНЕНИЯ НА ФРАНЦИЯ
(69)
Франция счита, че условията от съдебната практика по делото Altmark са изпълнени:
а)
по отношение на първото условие тя подчертава, че Комисията е признала, че на Crédit Mutuel е била възложена услуга от общ икономически интерес, състояща се в привличането на депозити, предназначени за финансиране на социални жилища. Франция припомня, че в решението си за разширяване Комисията е посочила, че поддържането на банкови гишета в селските райони по причини, свързани с териториалното устройство, може също да се разглежда като услуга от общ икономически интерес (28), но не отговаря на аргументите, изложени от Комисията в решението ѝ за разширяване, според които първото условие от съдебната практика по делото Altmark не е изпълнено, тъй като не съществуват национални закони или разпоредби, налагащи достатъчно ясно задача по смисъла на член 106, параграф 2 от ДФЕС (29);
б)
по отношение на второто условие Франция счита, че параметрите на компенсацията са били предварително определени по обективен и прозрачен начин;
в)
по отношение на третото условие Франция изтъква, че размерът на компенсацията (комисионата за посредничество) не надвишава необходимия за покриване на разходите на системата размер, като препраща към отчета за аналитичния резултат на продукта „синя книжка“ на Crédit Mutuel за периода 1999-2005 г.;
г)
според Франция четвъртото условие също е изпълнено, тъй като тя твърди, че управлението на Crédit Mutuel отговаря на критериите за ефективност (30).
(70)
Що се отнася до условията, свързани с наличието на държавна помощ, Франция припомня аргументите, представени преди отмяната на решението от 2002 г.:
а)
условието за държавни ресурси не е изпълнено, тъй като печалбата на Crédit Mutuel от привлечените средства, които не са били прехвърляни на CDC (средства със свободно предназначение и средства с предназначение от общ интерес), е с произход от частни средства (депозирани от вложителите) и не е била на разположение на публичните органи;
б)
търговията между държавите-членки не би могла да бъде засегната преди цялостното изграждане на единния пазар на банковите и финансови дейности на 1 януари 1993 г. след приемането на Директива 89/646/ЕИО на Съвета от 15 декември 1989 г. относно координирането на законодателните, нормативни и административни разпоредби относно достъпа до дейността на кредитните институции и упражняването ѝ и за изменение на Директива 77/780/ЕИО (наречена по-долу „втората банкова директива“) (31). След тази дата френските органи са приели, че поради липсата на европейски статут на кооперативните дружества и поради наложените от това ограничения по отношение на задграничната експанзия на кооперативните дружества, каквото е Crédit Mutuel, касите на банката не са развивали дейност извън националните граници. Освен това сметките по продукта „синя книжка“, открити на чуждестранни лица, са съставлявали по-малко от 0,1 % от привлечените средства. Френските органи са счели също, че чуждестранните банкови институции във Франция са били насочени към твърде различен пазар от този на Crédit Mutuel;
в)
комисионата за посредничество, изплащана от CDC на Crédit Mutuel за прехвърляните средства, привлечени по продукта „синя книжка“, не би могла да представлява държавна помощ, а само възнаграждение за услуга, осъществявана от страна на банката на цена, договорена през 1991 г. в размер на 1,3 %. Френските органи подчертават значителния размер на разходите за управление, свързани с продукта „синя книжка“, поради големия брой книжки със салда под 5 000 FRF (762 EUR). Френските органи се позовават на аналитично счетоводство, осъществено от Crédit Mutuel (след въвеждането на разглежданата мярка), и заключават, че така определеният размер на възнаграждението е напълно оправдан. Според тях цялото евентуално предимство, което продуктът „синя книжка“ е предоставил на Crédit Mutuel, следва за бъде разглеждано с оглед на разходите, свързани с определена цел от общ икономически интерес. В тази връзка френските органи обърнаха внимание на Комисията върху нарастването на дела на привлечените по продукта „синя книжка“ финансови средства с предназначение от общ икономически интерес, който от 50 % от средствата, привлечени по продукта „синя книжка“ в периода 1975-1983 г., е достигнал 65 % в периода 1983-1991 г. и 100 % през 1998 г., когато всички средства са били прехвърляни на CDC;
г)
наличието на предполагаема държавна помощ би била във всички случаи вече съществуваща, тъй като схемата на продукта „синя книжка“ е била учредена преди либерализирането на банковия пазар на 1 януари 1993 г. (изтичане срока за транспониране на втората банкова директива).
(71)
В обяснителна бележка от 26 октомври 2001 г. френските органи посочват причината, поради която, в случай че Комисията приеме квалификацията за държавна помощ, във всички случаи ще става въпрос за помощ, съвместима с вътрешния пазар по силата на член 106, параграф 3 от ДФЕС. Френските органи упрекват Комисията за допуснати от нея грешки при изчисляването на общия финансов резултат по сметката за формиране на дохода на продукта „синя книжка“ поради това, че не са приложили метода, препоръчан от консултанта на Crédit Mutuel (32). Френските органи изтъкват още, че Комисията трябва да вземе предвид определена разумна печалба, която според тях е […] (33).
(72)
В мненията си относно решението за разширяване френските органи упрекват Комисията още и за това, че е проявила „едностранчивост в съжденията“, като не е приспаднала от сумите за годините със свръхкомпенсиране (1991, 1992, 1993 и 1998 г.) сумите за годините с недостатъчно компенсиране (1994-1997 г.) и в приложение 1 към решението е възприела изцяло заключенията на своя консултант относно трите спорни точки между Франция и Комисията. Франция уточнява, че в рамките на целия период 1999-2005 г. схемата, свързана с продукта „синя книжка“, не е била компенсирана достатъчно от страна на държавата. Следователно размерът на комисионата за посредничество не е надвишавал необходимия за покриване разходите за разпространение на спестовния продукт, така както са отразени в аналитичното счетоводство на продукта „синя книжка“, осъществено съвместно с Комисията (с изключение на две изменения (34)) и отговарящо на изискванията на Директива 80/723/ЕИО на Комисията от 25 юни 1980 г. относно прозрачността на финансовите отношения между държавите-членки и публичните предприятия, както и относно финансовата прозрачност в рамките на някои предприятия (35). Франция обясни още, че неотдавнашното намаляване на комисионата за посредничество отговаря главно на нуждите на икономическите оператори в областта на финансирането на социални жилища (36).
(73)
Френските органи уточняват, че след 1999 г. съществува механизъм за възстановяване при евентуална свръхкомпенсация.
(74)
Франция изтъква също така, че ликвидният риск в рамките на един месец е бил покриван от самата банка, а след един месец е бил покриван от CDC. Франция уточнява, че при сумите, привлечени по продукта „синя книжка“, процентът на рисковите тегла при изчисляване на нуждите от собствен капитал, необходим за поддържане на маржа на платежоспособност, е бил нула. Тя допълва, че процентът на рисковите тегла при изчисляване на нуждите от собствен капитал на Crédit Mutuel за други спестовни продукти и други ресурси извън продукта „синя книжка“ е варирал от […] до […] % в периода 1999-2005 г. Френските органи уточняват, че предвид липсата на основание да се прилага европейският коефициент на платежоспособност, при положение че банката е започнала да прехвърля всички привлечени по продукта средства към CDC през 1999 г., за да изчисли разумната печалба, съответстваща на продукта „синя книжка“, Crédit Mutuel е включила разходи за собствен капитал, получени чрез сравняване със съответните разходи при останалите спестовни продукти и други ресурси, като просто е ограничила размера им (от […] на […] % в периода 1999-2005 г.). По искане на Комисията Франция е предоставила уточнения и относно маржа на компенсиране, свързан със създаването на задължителен резерв към Централната банка на Франция.
7. ОЦЕНКА
7.1. Наличие на държавна помощ
(75)
В решението за разширяване Комисията посочва, че от разглежданите мерки единствено комисионата за посредничество, изплащана на Crédit Mutuel от CDC, би могла да съдържа елементи на държавна помощ (37).
(76)
Комисионата за посредничество, която евентуално съдържа елементи на държавна помощ, е била въведена на 27 септември 1991 г. с постановление от същата дата, а в рамките на настоящото решение се анализира за периода до либерализирането на продукта „книжка А“ и хармонизирането с нея на продукта „синя книжка“ от 1 януари 2009 г. (38).
7.1.1. Условията от съдебната практика по делото Altmark не са изпълнени
(77)
Следва да се изтъкне, че съгласно съдебната практика по делото Altmark (39) компенсациите, изплащани за изпълнението на обществени услуги, не са държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, ако са изпълнени четири кумулативни условия.
(78)
В мненията си, изразени в отговор на решението за разширяване, френските органи и Crédit Mutuel изтъкват съществуването на две услуги от общ икономически интерес, състоящи се, от една страна, в поддържането на голям брой банкови гишета в селските райони по причини, свързани с териториалното устройство, а от друга, в привличането на депозити, предназначени за финансиране на социални жилища.
(79)
И преди въвеждането на разглежданата мярка обаче Crédit Mutuel не е имала задължението да поддържа банкови гишета в селските райони, тъй като законът за разкриването и закриването на банкови клонове е бил отменен през 1987 г. и режимът на контрол (който за Crédit Mutuel е бил поддържан в периода 1987-1991 г.) е бил премахнат на 1 юли 1991 г. (40). Освен това френските органи и Crédit Mutuel не оспориха заключението в решението за разширяване, според което „след 1991 г. [т.е. към 1 юли 1991 г.] не съществува никакъв документ, доказващ, че на Crédit Mutuel е била възложена, по смисъла на член 86 от ЕО [понастоящем член 106 от ДФЕС], задачата, посочена в точка 24, подточка iii) по-горе [поддържане на банкови гишета в селските райони по причини, свързани с териториалното устройство]“ (41).
(80)
Следователно проверката за изпълнение на условията от съдебната практика по делото Altmark следва да се извърши само по отношение на задачата за привличане на депозити с цел финансирането на социални жилища.
(81)
Комисията припомня, че държавите-членки разполагат с широки правомощия за оценка относно естеството на услугите, които биха могли да бъдат квалифицирани като услуги от общ икономически интерес. Тя счита, че с декретите за прилагане на разпоредбите на член 9 от Закона за изменение на Закона за финансите за 1975 г. (42) и на член 24 от Закона за изменение на Закона за финансите за 1982 г. (43), по-специално с постановлението от 27 септември 1991 г., ясно се възлага на Crédit Mutuel задачата (така, както е определена в член R 323-10 и член R 331-14 от кодекса на строителството и жилищата) за привличане на финансови средства с цел прехвърлянето им на CDC, което ще позволи да бъдат финансирани социални жилища. Комисията счита, че с квалифицирането на тази задача като услуга от общ икономически интерес Франция не е допуснала явна грешка в оценката.
(82)
По силата на четвъртото условие от съдебната практика по делото Altmark„когато изборът на предприятие, на което в конкретен случай да се възложи изпълнението на задълженията за обществена услуга, не е извършен в рамките на процедура за обществена поръчка, която създава условия за избор на кандидата, способен да предостави тези услуги при най-ниски разходи за съответната общност, необходимото ниво на компенсация трябва да бъде определено въз основа на анализ на разходите, които едно средно предприятие, добре ръководено […] за изпълнение на изискванията за предоставяне на обществена услуга би направило за изпълнение на тези задължения, като се отчитат свързаните с това приходи, както и една разумна печалба във връзка с изпълнение на тези задължения“ (44).
(83)
Комисията счита, че четвъртото условие не е изпълнено, що се отнася до задачата за привличане на депозити, прехвърляни към CDC с цел финансирането на социални жилища. Следва да се отбележи, че държавата не е възложила тази задача на предложилия най-добрата оферта в рамките на обществена тръжна процедура, а чрез директни преговори с Crédit Mutuel. Размерът на комисионата за посредничество не е бил определен въз основа на разходите за изпълнение на услуга от общ икономически интерес, които би направило едно средно предприятие с добро управление. Размерът на комисионата за посредничество от 1,3 % не би могъл да се основава на реалните разходи, направени от Crédit Mutuel за изпълнението на услугата от общ икономически интерес, тъй като през септември 1991 г. не е съществувало отделно счетоводство за продукта „синя книжка“, благодарение на което да бъдат установени разходите специално за продукта „синя книжка“, фигуриращи в счетоводните отчети на банката. Отделното счетоводство за продукта „синя книжка“ е било въведено няколко години по-късно и е реконструирано със задна дата за годините преди 1991 г. Следователно не съществува индикация, че размерът на комисионата за посредничество е бил определен въз основа на разходите на едно средно предприятие с добро управление за изпълнението на въпросната услуга от общ икономически интерес. Френските органи изтъкват, че като цяло Crédit Mutuel е добре управлявано предприятие. Въпреки това те не доказват достатъчно добре това свое твърдение, като се позовават основно на съображение 13 от решението за разширяване, в което Комисията посочва само общите финансови резултати (размер на баланса, нетен финансов резултат, съотношение между разходи и приходи, собствен капитал и коефициент на платежоспособност) на Crédit Mutuel през 2004 г. Във всички случаи, ако държавата-членка е определила нивото на компенсиране въз основа на анализ на разходите на средно предприятие с добро управление, не би следвало да ѝ бъде трудно да го докаже пред Комисията и да изложи следваната методология, което Франция в случая не е направила. Накрая, фактът, че след либерализирането на продуктите „книжка А“ и „синя книжка“ от 1 януари 2009 г. комисионата за посредничество на Crédit Mutuel е намаляла от 1,1 % на 0,6 %, показва, че нивото на компенсиране е било по-високо от това, което би било определено въз основа на разходите на едно средно предприятие с добро управление, изпълняващо същата задача от общ интерес.
(84)
Тъй като условията от съдебната практика по делото Altmark са кумулативни, при неизпълнение на което и да е от тях съдебната практика не може да бъде приложена и разглежданата мярка би могла да представлява държавна помощ. От горепосочените съображения следва, че разглежданата мярка не изпълнява четвъртото условие от съдебната практика по делото Altmark. Следователно съдебната практика по това дело е неприложима и следва да се провери дали действително мярката е държавна помощ (45) (46).
7.1.2. Изпълнени са условията за наличие на държавна помощ
(85)
Съгласно член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава-членка или чрез ресурси на държава-членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите-членки, е несъвместима с вътрешния пазар.
7.1.2.1. Приписване на държавата и на ресурси на държавата
(86)
Комисионата за посредничество е била изплащана ежегодно (47) на Crédit Mutuel от CDC по силата на договор между държавата и Crédit Mutuel, с който са били определени условията за прилагане на постановлението от 27 септември 1991 г. Размерът на комисионата за посредничество е бил определен от държавата с цел компенсиране на задължението за изпълнение на обществена услуга. Освен това CDC е държавно предприятие и действията му следва да бъдат приписани на държавата (48). От това следва, че е изпълнено условието за приписване на държавата и за използване на държавни ресурси.
7.1.2.2. Селективност
(87)
Комисионата за посредничество е била предоставена единствено на Crédit Mutuel в отговор на задължението за привличане на спестявания, прехвърляни на CDC с цел финансиране на социални жилища, което е било осъществявано чрез продукта „синя книжка“, за разпространението на който Crédit Mutuel е имала изключителното право. От това следва, че мярката има селективен характер.
7.1.2.3. Условията от съдебната практика по делото Altmark не са изпълнени, разследване за наличие на предимство, нарушаващо конкуренцията
(88)
Тъй като представлява прехвърляне на държавни ресурси в полза единствено на Crédit Mutuel, комисионата за посредничество е подобрила конкурентното положение на тази банка в сравнение с това на нейните конкуренти. Съгласно практиката на Съда подобряването на конкурентното положение на дадено предприятие чрез предоставяне на държавна помощ най-общо е доказателство, че е нарушена конкуренцията спрямо останалите предприятия, които не са получили подобна помощ (49).
7.1.2.4. Засягане на търговията между държавите-членки
(89)
Освен това, съгласно обичайната практика на Съда търговията между държавите-членки е засегната тогава, когато предприятието получател упражнява дейността си в сфера, отворена за конкуренцията, и тази дейност включва търговия между държави-членки (50). Впрочем след 1979 г. пазарният дял на чуждестранните банки е достигал 8 % при кредитните дейности (4 % за банковите клонове, нерегистрирани като юридически лица, 4 % за дъщерните дружества, регистрирани като юридически лица съгласно френското законодателство), 4,5 % при депозитните дейности (съответно 2 % и 2,5 %). Делът на европейските банки, без тези от Франция, по отношение на общия брой на чуждестранните банки е бил 50 % при кредитите, 70 % при депозитите. Следователно още през 70-те години Crédit Mutuel е работила в условията на конкуренция с чуждестранни банкови мрежи на територията на Франция. Освен това пазарът на ликвидни спестовни продукти, част от който е спестовният продукт „синя книжка“ и който включва също така продуктите Codevi, LEP („популярна спестовна книжка“), „жълта книжка“, банковите сметки по обикновени спестовни книжки и CEL („жилищна спестовна сметка“) (51), по време на разглеждания период вече е бил отворен за конкуренцията.
(90)
Въз основа на горепосоченото Комисията заключава, че са изпълнени четирите условия за наличие на държавна помощ.
7.1.2.5. Неправомерност на мярката за помощ
(91)
Накрая, мярката за помощ е неправомерна, тъй като за нея не е било отправено уведомление до Комисията в съответствие с член 108, параграф 3 от ДФЕС и е била приведена в действие след влизането в сила във Франция на Договора за създаването на Европейската икономическа общност.
(92)
В отговор на аргумента на френските органи, според който държавната помощ е била вече съществуваща поради това, че е била приета преди изтичането на срока за транспониране, 1 януари 1993 г., на втората банкова директива, Комисията подчертава, че целта на тази директива е била изграждане на вътрешния пазар в сектора на кредитните институции с оглед свобода на установяване и свободно предоставяне на услуги. От това не следва, че въпросният пазар е бил затворен за конкуренцията преди въвеждането на комисионата за посредничество, а само че все още са съществували определени пречки пред свободата на установяване и свободното предоставяне на услуги в банковия сектор. От решението от 10 май 2007 г. става ясно, че продуктът „синя книжка“ е част от „пазара“ на ликвидни спестовни продукти, което предполага отвореност на въпросната дейност за конкуренцията и по никакъв начин не потвърждава аргумента на френските органи, според който въпросната дейност е била отворена за конкуренцията едва през 1993 г. Точно обратното, в решението се посочва съществуването на „зрял“ пазар (52).
7.2. Съвместимост на помощта с вътрешния пазар
(93)
Тъй като разглежданата мярка съдържа елементи на държавна помощ, Комисията трябва да анализира съвместимостта ѝ с вътрешния пазар.
(94)
Съгласно член 106, параграф 2 от ДФЕС: „предприятията, които са натоварени с функцията да оказват услуги от общ икономически интерес […] се подчиняват на разпоредбите, съдържащи се в Договорите, и в частност на правилата на конкуренцията, доколкото прилагането на тези правила не препятства фактически или юридически изпълнението на специфичните задачи, които са им възложени. Развитието на търговията не трябва да се засяга до степен, която би била в противоречие с интересите на Съюза“.
(95)
Съгласно практиката на Съда, практиката на Комисията и рамката на Общността от 2005 г. значението на член 106, параграф 2 от ДФЕС е, че държавна помощ, предоставена на предприятие, което е натоварено с задачата да оказва услуги от общ икономически интерес, може да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар, ако мярката за помощ отговаря на следните условия:
а)
предоставяната услуга има характеристиките на услуга от общ икономически интерес;
б)
предприятието действително е било натоварено от страна на държавата с изпълнението на тази услуга от общ икономически интерес чрез един или няколко официални акта;
в)
спазени са принципите за необходимост и пропорционалност, и
г)
развитието на търговията не е засегнато до степен, която би била в противоречие с интересите на Съюза.
(96)
Условия a) и б) са изпълнени по причините, изложени в съображение 81.
(97)
Що се отнася до условие г), Комисията не разполага с данни, че търговията между държавите-членки е засегната до такава степен, че помощта да не отговаря на това условие. По-специално с решението от 10 май 2007 г. се иска прекратяване на изключителното право за разпространение на продукта „синя книжка“, тъй като специалните права, свързани с разпространението на този спестовен продукт, представляват ограничение за свободното предоставяне на услуги в рамките на Общността (53). Въпреки това, доколкото комисионата за посредничество не е представлявала свръхкомпенсиране на задачата за осъществяване на услугата от общ икономически интерес, възложена на Crédit Mutuel, тя не може да бъде разглеждана като засягаща развитието на търговията до степен, която би била в противоречие с интересите на Съюза.
(98)
Поради това по-долу Комисията проверява дали са били спазени принципите за необходимост и пропорционалност, т.е. дали размерът на компенсацията, каквато е комисионата за посредничество, не е надвишавал това, което е необходимо за покриване на разходите, понесени при изпълнение на задълженията за обществена услуга, като се отчитат съответните постъпления и една разумна печалба за изпълнение на тези задължения (54).
(99)
При проверката за евентуална липса на свръхкомпенсация (вж. подраздел 7.2.5) Комисията следва - за периода от 27 септември 1991 г. (вж. подраздел 7.2.1) до 31 декември 2005 г. - глобален подход (вж. подраздел 7.2.2). Тя отчита всички предимства, свързани с продукта „синя книжка“, без обаче да включва евентуален притегателен ефект, чийто обхват не е било възможно да бъде определен (вж. подраздел 7.2.3). Отчетена е определена разумна печалба (вж. подраздел 7.2.4), включително за привлечените средства, които са били прехвърляни на CDC.
7.2.1. Начало на разглеждания период (27 септември 1991 г.)
(100)
В решението за разширяване изчисляването на нетния финансов резултат от продукта „синя книжка“ с цел да бъде направена оценка относно съществуването на евентуална свръхкомпенсация е включвало приходите за цялата 1991 г. (55) С други думи нетният финансов резултат от средствата със свободно предназначение и от тези с предназначение от общ икономически интерес е бил отчетен, считано от 1 януари 1991 г.
(101)
Както беше посочено в съображения 75 и 76, единствената мярка, която се разследва в рамките на настоящия случай, е комисионата за посредничество, въведена на 27 септември 1991 г., в момента, когато Crédit Mutuel е била задължена да прехвърля привлечените от нея средства към CDC с цел финансиране на социални жилища. Преди тази дата не са съществували нито комисионата за посредничество, нито прехвърлянето на средства към CDC. От това следва, че Комисията трябва да започне оценката си относно пропорционалността на помощта след тази дата.
(102)
Следователно разходите и приходите, свързани с изпълнението на услугата от общ икономически интерес, не могат да се отнасят за периода преди 27 септември 1991 г. С други думи, едва след въвеждането на разглежданата мярка за помощ (комисионата за посредничество) мога да бъдат отчитани разходите и приходите, свързани с изпълнението на услуга от общ икономически интерес, финансирана от тази мярка. В заключение Комисията счита, че в решението ѝ за разширяване на процедурата е имало известна непоследователност, тъй като мярката за помощ е била ограничена единствено до въведената на 27 септември 1991 г. комисиона за посредничество, но е било запазено отчитането на нетния финансов резултат от продукта „синя книжка“ за периода 1 януари 1991 г.-27 септември 1991 г.
(103)
Тъй като Crédit Mutuel може да предостави данни за нетния финансов резултат от средствата с предназначение от общ икономически интерес и тези с общо предназначение само на годишна база, Комисията счита, че за 1991 г. следва да се вземе предвид само нетният резултат, съответстващ на периода от 27 септември 1991 г. до 31 декември 1991 г., и нетният резултат за цялата 1991 година се изчисли пропорционално на съответния брой дни, т.е. 96/365. Нетният финансов резултат от средствата, които са били прехвърлени към CDC през 1991 г., може да бъде взет предвид изцяло, тъй като, както беше посочено в съображение 101, въпросното прехвърляне е било въведено именно след 27 септември 1991 г., така че, по същество нито една част от този резултат не се отнася за периода от 1 януари 1991 г. до 27 септември 1991 г.
7.2.2. Глобален подход до края на 2005 г. и подход по години след това
(104)
В решението си за разширяване Комисията препоръча възприемането на подход по години, за да се прецени дали е налице евентуално свръхкомпенсиране. Този подход произтича от рамката на Общността от 2005 г. и се различава от предишната практика на Комисията. Когато преди приемането на рамката на Общността от 2005 г. Комисията трябваше да направи оценка за съществуването на евентуално свръхкомпенсиране, тя следваше подход, който би могъл да бъде определен като „глобален“, при който размерът на компенсацията в годините със свръхкомпенсиране можеше, без ограничение, да бъде намален с размера на компенсацията в годините на недостатъчно компенсиране (56).
(105)
По силата на точка 26 от рамката на Общността от 2005 г. Комисията ще прилага разпоредбите на тази рамка спрямо помощи, за които не е отправено уведомление, ако помощта е била отпусната след публикуването на рамката в Официален вестник на Европейския съюз, а в останалите случаи - разпоредбите, които са в сила в момента на отпускането на помощта. Разглежданата помощ е отпускана ежегодно (57) и за нея не е било отправено уведомление. Публикуването на рамката на Общността от 2005 г. в Официален вестник на Европейския съюз е станало на 29 ноември 2005 г. Следователно за периода преди 2006 г. следва да се прилагат правилата, които са в сила в момента на отпускането на помощта, а за периода от 1 януари 2006 г. до края на срока на помощта - 31 декември 2008 г. - рамката на Общността от 2005 г.
(106)
С рамката на Общността от 2005 г. се въвежда „годишен“ подход, доколкото изчисляването на евентуална свръхкомпенсация трябва да се извършва по години, без размерът на годишна свръхкомпенсация да може да се прехвърля в следващата година, освен когато този размер не надвишава 10 % от размера на годишната компенсация (58).
(107)
За разлика от това, преди приемането на рамката на Общността от 2005 г., когато Комисията проверяваше дали дадено предприятие не е било свръхкомпенсирано за изпълнението на задачата за услуга от общ икономически интерес, тя следваше „глобален“ подход (вж. съображение 104) (59).
(108)
При глобалния подход нетният резултат за всяка година, натрупан година по година, се актуализира чрез прилагане на референтния лихвен процент за Франция към 1 януари на всяка година (60).
7.2.3. Предимства, които са взети предвид
(109)
Съгласно точка 17, първо изречение от рамката на Общността от 2005 г. „приходите, които трябва да бъдат взети предвид, включват като минимум всички приходи, реализирани от услугата от общ икономически интерес“. Следователно при проверката за липса на евентуално свръхкомпенсиране следва да се взема предвид нетният резултат от средствата с предназначение от общ икономически интерес и този от средствата със свободно предназначение през разследвания период. Комисията счита, че тези резултати са приходи, въведени от Франция от 27 септември 1991 г. в полза на Crédit Mutuel в рамките на изпълнението от страна на последната на услугата от общ икономически интерес за финансиране на социални жилища посредством CDC. Тези средства се основават, с оглед на аналитичното счетоводство, на специфичен ресурс - депозитите, привлечени благодарение на разпространението на продукта „синя книжка“. В условията на пазарна конкуренция (без специални права за разпространение на освободен от данъчно облагане спестовен продукт) Crédit Mutuel не би могла да си осигури този ресурс на същата цена, така че съответните средства и ресурси трябва да бъдат взети предвид в контекста на цялостната икономическа структура на продукта „синя книжка“. Освен това самата Франция потвърди наличието на връзка между тези средства, продукта „синя книжка“ и задачата за финансиране на социални жилища чрез прехвърляне на средствата по този продукт към CDC след 1991 г. (61). С други думи, като възлага на Crédit Mutuel на 27 септември 1991 г. услугата от общ икономически интерес за привличане на депозити, прехвърляни към CDC и предназначени за финансиране на социални жилища, Франция потвърждава, че е предоставила на банката правото да разпространява спестовния продукт „синя книжка“. Следователно печалбата в резултат на използването на средствата по тези депозити следва да бъде разглеждана, считано от тази дата, като приход, предоставян на Crédit Mutuel за изпълнението на услугата от общ икономически интерес.
(110)
Жалбоподателят и други институции или организации (Съветът по конкуренцията и докладите на парламентаристи или научни организации (62)) считат, че изключителното право за разпространение на продукта „синя книжка“ е предизвикало „притегателен ефект“, като с това е позволило на Crédit Mutuel да привлече и задържи клиенти, на които е продала и други банкови продукти освен продукта „синя книжка“. В решението си за разширяване на процедурата Комисията не изключва продуктът „синя книжка“ да е довел до генерирането на индиректни приходи, дължащи се на притегателния ефект (63), но припомня, че досега не е съществувала възможност за количествено определяне на подобни приходи (64).
(111)
В края на настоящото разследване Комисията констатира, че макар че не може да се изключи наличието на притегателен ефект, данните, които е събрала по случая, не ѝ позволяват с достатъчна достоверност да даде количествено определение на евентуалния притегателен ефект.
(112)
Предоставените от жалбоподателите документи съдържат предположения за съществуването на притегателен ефект, но не го доказват официално и още по-малко дават точна оценка на финансовото отражение на този ефект.
(113)
Що се отнася до проучването на Glais (вж. съображения 52 и 53), Комисията счита, че Crédit Mutuel има пълното право да твърди, че тези статистически анализи не предоставят никакво сигурно доказателство за количествено определим притегателен ефект.
(114)
В съображенията на жалбоподателите са предложени три субективни оценки. Най-напред, предвид факта, че другите банки са предложили да разпространяват продукта „синя книжка“ с комисиона от 1 %, жалбоподателите предлагат приблизителна оценка на притегателния ефект чрез изчисляване на разликата между размера на получаваната от Crédit Mutuel комисиона и този размер от 1 %, т.е. 0,3 %, което съответства на около 300 млн. FRF годишно. Във всички случаи обаче е невъзможно да се докаже дали конкурентите на Crédit Mutuel биха могли през разглеждания период да изпълнят тази задача при същите условия при това ниво на възнаграждението от 1 %. Освен това този първи аргумент не доказва притегателния ефект, а изглежда потвърждава тезата, че Crédit Mutuel е била свръхкомпенсирана, което, както ще бъде доказано, не е отговаря на истината. Нищо не доказва, че притегателният ефект съответства на разликата между комисионата за посредничество и най-ниската хипотетична комисиона, която конкурентите на Crédit Mutuel са предлагали да получават в замяна на разпространението на продукта „синя книжка“.
(115)
Съгласно втория метод, предложен от жалбоподателите, притегателният ефект би могъл да бъде измерен в зависимост от нарастването на пазарните дялове на Crédit Mutuel. Този метод на оценка е неприемлив, тъй като се основава на твърдението, че нарастването на пазарния дял се дължи единствено на продукта „синя книжка“, в потвърждение на което не съществуват никакви обективни доказателства.
(116)
Третата оценка на изключителното право за разпространение се основава на загубата на данъчни приходи вследствие на освобождаването от данъчно облагане на продукта „синя книжка“. Ако Crédit Mutuel е искала да разпространява спестовен продукт без данъчно освобождаване, като предлага, независимо от данъчното положение на вложителите, същата нетна възвръщаемост като тази на продукта „синя книжка“, тя щеше да понесе разходи за пропуснати ползи, равни на размера на условния данък, (потенциално) платен от вложителите. Според жалбоподателите натрупаното данъчно предимство в размер на 4,5 млрд. FRF за периода 1991-1997 г. трябва да се разглежда като предимство в същия размер, предоставено на Crédit Mutuel. Този начин на разсъждение е неприемлив, тъй като Crédit Mutuel най-вероятно не би могла да разпространява продукта „синя книжка“ при същите условия, ако трябваше да поеме изцяло разходите за освобождаването от данъчно облагане, което облагодетелства пряко членовете на дружеството.
(117)
Евентуалните предимства в разглеждания случай трудно могат да бъдат доказани и определени количествено. Прякото икономическо предимство от продукта „синя книжка“ може лесно да бъде установено от счетоводните сметки за продукта. За разлика от него икономическото предимство, дължащо се на продажбата на други продукти или услуги на клиенти, които са останали лоялни благодарение на продукта „синя книжка“, би могло да се установи в аналитичното счетоводство за съответните продукти, ако още на момента е било възможно да се разграничи продаденото на клиенти, лоялни на Crédit Mutuel или привлечени от нея благодарение на продукта „синя книжка“, от това, което е било продадено на клиенти, избрали Crédit Mutuel по друга причина, което в случая е невъзможно. Поради тази причина консултантът на Комисията не е могъл да направи оценка на евентуалния притегателен ефект с помощта на приложения счетоводен модел за оценка на преките икономически предимства, дължащи се на продукта „синя книжка“.
(118)
Останалите по-комплексни опити за оценка на притегателния ефект от страна на консултанта на Комисията не доведоха до успех. По тази причина Комисията счита, че при изчислението, свързано с проверката за липса на евентуална свръхкомпенсация, не може да вземе предвид евентуалното предимство, дължащо се на притегателния ефект.
7.2.4. Изчисляване на разумната печалба
(119)
При проверката за липса на свръхкомпенсация на предприятието, натоварено с изпълнението на услуга от общ икономически интерес, следва да се вземе предвид определена разумна печалба (65). В рамката на Общността от 2005 г. се уточнява, че „ „разумната печалба“ следва да се разбира като коефициент на възвращаемост на собствения капитал с отчитане на риска - или липсата на риск - за предприятието […]. По принцип този коефициент не трябва да надвишава средния коефициент за съответния сектор през последните години“ (66).
(120)
В решението за разширяване (67) Комисията е счела, че спрямо привлечените средства с предназначение от общ икономически интерес и тези с общо предназначение би следвало да бъде приложена определена разумна печалба, достигаща средно 6 % от собствения капитал. Този процент, различен за всяка година и достигащ средна стойност от 6 %, съответства на процента на възвръщаемост, първоначално препоръчан от Crédit Mutuel: Crédit Mutuel е приела като разход за собствен капитал размера на реално разпределения дивидент през разглежданата година. В настоящото решение, когато става въпрос за вземането предвид на определена разумна печалба при проверката за липса на евентуална свръхкомпенсация, Комисията не се отдалечава, по отношение на привлечените средства с общо предназначение и тези с предназначение от общ икономически интерес, от вече възприетия подход в решението за разширяване, описан в раздел 7.2.5.
(121)
Въпреки това в решението си за разширяване (68) Комисията считаше, че няма да е необходимо да прилага тази разумна печалба спрямо депозитите, прехвърляни на CDC, доколкото последните не налагат разходи за собствен капитал с оглед на пруденциалното регулиране, тъй като тези депозити не са инвестирани от Crédit Mutuel, а само са предназначени за прехвърляне към CDC. От пруденциална гледна точка кредитният риск, свързан с привлечените средства, които се прехвърлят на CDC, се разглежда като равен на експозицията по отношение на държавата (Френската република), т.е. с рисково тегло, равно на нула, и следователно като неизискващ собствен капитал.
(122)
Отказът от разумна печалба от привлечените средства, които се прехвърлят на CDC, би довел до намаляване на общата разумна печалба (от една страна свързаната с привлечените средства с предназначение от общ икономически интерес и тези с общо предназначение, и от друга страна, разумната печалба, свързана с привлечените средства, които се прехвърлят на CDC) в периода 1991-1999 г. и до пълното ѝ изчезване след 2000 г., след като всички привлечени средства през 1999 г. се прехвърлят към CDC (69).
(123)
В писмото си от 1 септември 2006 г., с което представят съображенията си в отговор на решението за разширяване, френските органи потвърдиха, че прехвърляните към CDC средства не са изисквали регулаторен собствен капитал. Въпреки това според френските органи „предвид липсата на основание да се прилага европейският коефициент на платежоспособност от момента, в който Crédit Mutuel е започнала да прехвърля всички привлечени средства към CDC през 1999 г., Crédit Mutuel [предлага] при изчисляването на разумната печалба, съответстваща на продукта „синя книжка“, [да се включи] включва разходи за собствен капитал, получени чрез сравнение с този при останалите спестовни продукти и други ресурси“. Комисията не може да приеме подобен подход, тъй като с него спрямо прехвърляните към CDC средства изкуствено се налага нуждата от регулиран собствен капитал, определяна въз основа на средната нужда от капитал за другите активи на Crédit Mutuel, които са напълно независими от продукта „синя книжка“.
(124)
Липсата на нужда от регулаторен собствен капитал показва липсата на риск от кредитна загуба, какъвто е случаят със средствата, прехвърляни на CDC. Дейността по привличане на депозити от името на CDC не носи и ликвиден риск (с изключение на риска в рамките на месеца), нито падежна трансформация, тъй като размерът на средствата, предназначени за прехвърляне към CDC, се определя ежемесечно в зависимост от постъпилите депозити, а лихвеният процент, изплащан от CDC, се прехвърля незабавно към вложителите. Следователно е ясно, че тази услуга от общ икономически интерес носи ниско ниво на риск за Crédit Mutuel. Въпреки това съществуват някои други видове риск, като оперативен, икономически (риск от възможността размерът на възнаграждението да не покрива понесените разходи), правен риск и риск за репутацията на банката. Освен това има и други банкови дейности, като например предлагането на взаимни фондове, управлението на имущество или продажбата на финансови продукти (като акции и облигации), които не изискват регулаторен собствен капитал, но това не ги прави по-малко печеливши. Следователно не съществува пряка връзка между разходите за регулаторен собствен капитал - изчислен въз основа на пруденциални правила, чиято специфична цел по никакъв начин не е да се прави оценка на рентабилността на дадена дейност - и очакваната печалба от дадена дейност.
(125)
Въпреки това се налага констатацията, че в настоящия случай, макар че Комисията разрешава на Crédit Mutuel да реализира разумна печалба от привлечените средства, които се прехвърлят на CDC, тя признава, че определянето на адекватно ниво на тази печалба изисква комплексна икономическа оценка. Продуктът „синя книжка“ е нетипичен банков продукт със смесени характеристики на спестовен продукт и текуща сметка, като привлечените по него средства се прехвърлят на публична институция. Следователно не съществуват непосредствено сравними продукти, въз основа на които би могла да бъде определена разумната печалба от подобна дейност.
(126)
Поради липсата на продукт, сравним в достатъчно голяма степен с продукта „синя книжка“, Комисията счита, че в случая може да използва два показателя, позволяващи да се направи оценка дали, по отношение на прехвърляните към CDC средства, дадена печалба може да се счита за разумна. Тези два показателя са следните:
а)
маржът на печалбата в банковия сектор във Франция, т. е. нетните приходи преди облагане с данъци, разделени на оборота (в случая оборотът на банките са техните оперативни резултати). Въз основа на данните за банковия сектор във Франция за разглеждания период (от 27 септември 1991 г. до края на 2008 г.), маржът на печалбата е средно 23 % годишно;
б)
процентът на възвръщаемост в банковия сектор във Франция, т.е. нетните приходи преди облагане с данъци, разделени на размера на активите. Средният размер на годишния процент на възвръщаемост за целия разглеждан период е 45 основни пункта (0,45 %).
(127)
В долната таблица (70) са представени маржът на печалбата и процентът на възвръщаемост в банковия сектор във Франция за периода 1993-2008 г. (не са налични данни за периода преди 1993 г.):
1993 г.
1994 г.
1995 г.
1996 г.
1997 г.
1998 г.
1999 г.
2000 г.
2001 г.
2002 г.
2003 г.
2004 г.
2005 г.
2006 г.
2007 г.
2008 г. (72)
Нетни приходи преди облагане с данъци (71)
15,2
2,7
25,0
41,0
67,5
14,4
19,8
22,5
24,6
23,5
23,4
29,6
31,3
46,2
34,3
-4,4
Оперативен резултат (71)
362,4
335,4
345,6
356,1
375,3
60,8
64,6
70,5
74,9
77,0
80,6
83,5
89,5
104,1
98,0
79,1
Марж на печалбата
4,2 %
0,8 %
7,2 %
11,5 %
18 %
23,7 %
30,6 %
31,9 %
32,8 %
30,6 %
29,0 %
35,5 %
35,0 %
44,4 %
35,1 %
-5,6 %
Среден марж на печалбата
22,8 %
Активи (71)
Няма данни
16 333
17 216
18 291
19 894
3 052
3 394
3 452
3 783
3 793
3 960
4 390
5 275
6 041
7 061
7 699
Процент на възвръщаемост
Няма данни
0,02 %
0,15 %
0,22 %
0,34 %
0,47 %
0,58 %
0,65 %
0,65 %
0,62 %
0,59 %
0,68 %
0,59 %
0,77 %
0,49 %
-0,05 %
Среден процент на възвръща-емост
0,45 %
(128)
За да изчисли маржа на печалбата и процента на възвръщаемост на Crédit Mutuel по отношение на дейността по привличане на депозити, прехвърляни към CDC, Комисията използва следните стойности:
а)
за делител на маржа на печалбата - приходите, получени за дейността по привличане на депозити, прехвърляни към CDC, т.е. годишния размер на комисионата за посредничество;
б)
за делител на процента на възвръщаемост - депозитите, прехвърлени на CDC;
в)
за числител, т.е. резултата преди облагане с данъци, Комисията счита, че ако се приеме като разумна печалба марж от 4,2 % по отношение на дейността по привличане на депозити, прехвърляни на CDC, т.е. резултат преди облагане с данъци, представляващи 4,2 % от получената от CDC комисиона за посредничество, Crédit Mutuel не получава свръхкомпенсация (вж. таблицата в съображение 132).
(129)
Що се отнася до втория показател (процента на възвръщаемост), Комисията отбелязва, че ако процент на възвръщаемост от 5 базисни пункта е взет предвид като разумна печалба от дейността по привличане на депозити, прехвърляни на CDC, т.е. ако се вземе предвид резултат преди облагане с данъци, представляващ 0,05 % от общата сума на депозитите, прехвърлени на CDC, от това следва, че Crédit Mutuel не е получила свръхкомпенсация за управлението на продукта „синя книжка“ през разглеждания период.
(130)
Съгласно рамката на Общността от 2005 г. разумната печалба не трябва да надхвърля средния процент, установен в съответния сектор за разглеждания период. Ако бъде разрешен марж на печалбата от 4,2 %, той ще представлява по-малко от една пета от средния марж на печалбата в банковия сектор (22,8 %). Предвид на това, че, както беше посочено в съображение 124, дейността по привличане на депозити, които се прехвърлят на CDC, е дейност с нисък риск и следователно с ниска възвръщаемост, Комисията счита, че марж на печалбата от 4,2 % не е прекомерно висок и в случая може да се приеме за разумна печалба.
(131)
По същия начин Комисията счита, че ако бъде приета печалба от 5 базисни пункта за привлечените средства, прехвърляни на CDC, тя ще бъде разумна предвид средния процент на възвръщаемост от 45 базисни пункта в банковия сектор във Франция за разглеждания период и ще представлява нисък и консервативен праг на това, което може да се приеме за разумна печалба в конкретния случай. Също така това ниско ниво на печалбата отразява ясно нивото на риска, който поема Crédit Mutuel по отношение на дейността си за привличане на депозити за сметка на CDC, който, както беше посочено в съображение 124, е нисък.
7.2.5. Проверка за липсата на свръхкомпенсация
(132)
Въз основа на горепосоченото Комисията извърши проверка - представена в долната таблица - за липсата на свръхкомпенсация по метода, изложен в подраздели 7.2.1-7.2.4 (73):
(в млн. евро)
КОМПЕНСАЦИЯ
СВРЪХКОМПЕНСИРАНЕ ИЛИ НЕДОСТАТЪЧНО КОМПЕНСИРАНЕ
Година
Комисиона за посредничество
(годишна)
Глобален подход (74)
(до края на 2005 г.)
Годишен подход (75)
(след 2006 г.)
1991 г. (27.9.1991 г.-31.12.1991 г.)
1,5
43,8
неприложимо
(глобалният подход се прилага до 2005 г., вж. подраздел 7.2.2)
1992 г.
9,1
125,1
1993 г.
16,8
184,0
1994 г.
36,6
127,3
1995 г.
59,5
114,5
1996 г.
74,7
107,8
1997 г.
82,3
88,4
1998 г.
118,9
92,0
1999 г.
188,9
98,3
2000 г.
188,2
106,3
2001 г.
181,9
91,3
2002 г.
187,8
76,3
2003 г.
197,7
61,2
2004 г.
204,4
45,7
2005 г.
196,7
15,0
2006 г.
[…]
-39,1
2007 г.
[…]
-24,3
2008 г.
[…]
-6,1
(133)
Вижда се, че свръхкомпенсацията в края на 2005 г. (15 млн. EUR) е по-малко от 10 % от компенсацията за 2005 г. (196,7 млн. EUR). По силата на точка 21 от рамката на Общността от 2005 г. тази сума може да бъде пренесена в следващата година. Крайният резултат е недостатъчно компенсиране в размер на -6,1 млн. EUR в края на 2008 г. за целия разглеждан период.
(134)
Следователно Комисията може да заключи, че Crédit Mutuel не е била свръхкомпенсирана с комисионата за посредничество за възложената ѝ услуга от общ икономически интерес, считано от 27 септември 1991 г. до края на 2008 г.
8. ЗАКЛЮЧЕНИЕ
(135)
Заключението на Комисията е, че Френската република неправомерно е привела в действие разглежданата мярка в нарушение на член 108, параграф 3 от ДФЕС. Въпреки това помощта може да се счита за съвместима с вътрешния пазар по силата на член 106, параграф 2 от ДФЕС, тъй като компенсацията, изплащана от страна на държавата, не е надвишавала необходимото за покриване на разходите, понесени при изпълнение на задълженията за обществена услуга, като се отчитат съответните постъпления и една разумна печалба за изпълнение на тези задължения,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ, приведена в действие от Френската република в полза на Crédit Mutuel с постановлението от 27 септември 1991 г. за определяне на средствата с предназначение от общ интерес на Crédit Mutuel, е съвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Адресат на настоящото решение е Френската република.
Съставено в Брюксел на 24 май 2011 година.
DECISIONE DELLA COMMISSIONE
del 24 maggio 2011
relativa agli aiuti di Stato C 88/97 cui la Repubblica francese ha dato esecuzione a favore del Crédit Mutuel
[notificata con il numero C(2011) 3436]
(Il testo in lingua francese è il solo facente fede)
(Testo rilevante ai fini del SEE)
(2011/747/UE)
LA COMMISSIONE EUROPEA,
visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea, in particolare l’articolo 108, paragrafo 2, primo comma,
visto l’accordo sullo Spazio economico europeo, in particolare l’articolo 62, paragrafo 1, lettera a),
dopo aver invitato gli interessati a presentare osservazioni conformemente a detto articolo (1) e viste queste osservazioni,
considerando quanto segue:
1. PROCEDIMENTO
(1)
Il 25 gennaio 1991, l’Association française des banques (di seguito «AFB»), la Chambre syndicale des banques populaires e il Crédit Agricole hanno presentato una denuncia secondo la quale la Francia avrebbe concesso aiuti di Stato a favore del Crédit Mutuel.
(2)
La prima richiesta di informazioni della Commissione sul Livret bleù (libretto di risparmio defiscalizzato) è stata formulata mediante lettera datata 27 maggio 1991.
(3)
Con lettera datata 6 febbraio 1998, la Commissione ha comunicato alle autorità francesi la propria decisione di avviare il procedimento di cui all’articolo 88, paragrafo 2, del trattato CE (attualmente articolo 108, paragrafo 2, del TFUE) in relazione alle potenziali misure di aiuto contenute nel meccanismo di risparmio del Livret bleù (2).
(4)
L’8 aprile 1998, le autorità francesi hanno risposto ai quesiti posti dalla Commissione nella sua decisione di avvio del procedimento.
(5)
Il 18 giugno 1998 il Crédit Mutuel ha inviato alla Commissione una lettera in cui erano esposte argomentazioni volte a respingere la qualifica di aiuti di Stato per le misure oggetto dell’avvio del procedimento, nonché un incartamento di contabilità analitica relativo al Livret bleù. Anche diverse parti interessate hanno fatto pervenire le loro osservazioni alla Commissione (cfr. sezioni 3 e 4, considerando da 48 a 59, la quale le ha trasmesse alle autorità francesi il 3 settembre 1998.
(6)
I ricorrenti hanno inviato per posta alla Commissione quattro memorandum di approfondimento in data 29 ottobre 1999, 16 maggio 2000, 16 ottobre 2000 e 19 gennaio 2001, che la Commissione ha trasmesso alle autorità francesi in data 21 febbraio 2000 e 3 novembre 2000.
(7)
Il 5 febbraio 2001, la Commissione ha trasmesso alle autorità francesi i documenti ricevuti dall’AFB.
(8)
Dal novembre 1998 al dicembre 1999, su richiesta della Commissione, un consulente (3) (di seguito denominato «consulente della Commissione») ha proceduto a una revisione della contabilità analitica del Livret bleù. Il rapporto del consulente è stato sottoposto all’esame delle autorità francesi e del Crédit Mutuel il 10 gennaio 2000. Il 7 febbraio è stata convocata una concertazione tecnica su tale rapporto fra i servizi della Commissione (assistiti dal loro consulente), le autorità francesi e il Crédit Mutuel.
(9)
Con lettera del 14 settembre 1999, i servizi della Commissione hanno chiesto alle autorità francesi di precisare le missioni d’interesse generale di cui è incaricato il Crédit Mutuel. In data 21 febbraio 2000, 3 novembre 2000 e 5 febbraio 2001, i servizi della Commissione hanno sottoposto alla disamina delle autorità francesi vari documenti (4) allegati alla pratica dai ricorrenti in merito all’eventuale «effetto di richiamo» del Livret bleù (cfr. sottosezione 7.2.3, considerando 110-118). Le autorità francesi hanno presentato le loro osservazioni il 1o febbraio 2001.
(10)
L’11 aprile 2000, alla Commissione è stata presentata da una denuncia da parte della Federazione bancaria dell’Unione europea (FBE) in merito agli aiuti concessi dallo Stato francese al Crédit Mutuel, sotto forma di esclusiva nella distribuzione del Livret bleù.
(11)
Nel maggio 2000 la Confederazione nazionale del Crédit Mutuel ha affidato allo studio di revisione contabile Arthur Andersen l’incarico di procedere a una revisione della metodologia dei lavori di contabilità analitica del Crédit Mutuel e al consuntivo economico del Livret bleù. Detto incarico si è concluso nel settembre 2000 con la presentazione di un rapporto dettagliato sul consuntivo economico del Livret bleù, che quantifica il saldo negativo del Livret bleù, al netto d’imposta, in 498 milioni di FRF. Questa conclusione teneva conto di una serie di «correttivi». Il 2 febbraio 2001 è stata organizzata una riunione tra la Commissione e il Crédit Mutuel per discutere tale rapporto. A seguito delle osservazioni espresse dalla Commissione, il Crédit Mutuel ha chiesto ad Arthur Andersen di trasmettere una nota (datata 8 febbraio 2001) per giustificare il metodo impiegato, di cosiddetta «correzione della sovraponderazione dell’attività IARD [attività di assicurazione contro i danni (5) del Crédit Mutuel]», oggetto di particolari critiche da parte dei servizi della Commissione.
(12)
Nell’aprile 2001 la Commissione ha chiesto al proprio consulente di individuare le differenze tra il suo rapporto e quello di Arthur Andersen e di determinare le eventuali modifiche di dati o di metodologia che avrebbero potuto essere integrate nel suo rapporto precedente. Il 23 luglio 2001 il consulente della Commissione ha presentato un nuovo rapporto finale, la cui valutazione nel quale l’utile cumulato, non capitalizzato, generato dal Livret bleù, è stimato a 1 074 miliardi di FRF (163,7 milioni di EUR). Il rapporto è stato trasmesso il giorno stesso alle autorità francesi. In occasione di una riunione svoltasi il 26 luglio 2001 tra la Commissione, le autorità francesi, il Crédit Mutuel e Arthur Andersen, il Crédit Mutuel e Arthur Andersen hanno espresso il loro disaccordo riguardo alle conclusioni finali del consulente della Commissione. Arthur Andersen ha ribadito le sue precedenti conclusioni in un documento datato 13 settembre 2001, trasmesso in allegato a una nota delle autorità francesi del 15 settembre 2001. Il 26 ottobre 2001 le autorità francesi hanno trasmesso alla Commissione una nuova nota di analisi giuridica del Livret bleù, sotto il profilo del diritto comunitario della concorrenza, nonché una nota del 7 gennaio 2002 relativa ai costi della missione di servizio pubblico, che riporta, senza nuovi elementi, i dati numerici già presentati dal Crédit Mutuel.
(13)
Nella nota inviata il 26 ottobre 2001 alla Commissione, le autorità francesi spiegavano perché, a loro parere, i) il regime del Livret bleù non costituirebbe un aiuto, ii) qualora la Commissione lo assimilasse ad aiuto, potrebbe trattarsi solo di un aiuto esistente e iii) si tratterebbe in ogni caso di un aiuto compatibile.
(14)
Con decisione del 15 gennaio 2002 (6) (di seguito la «decisione annullata»), la Commissione ha dichiarato incompatibile con il mercato interno l’aiuto di Stato accordato dalla Repubblica francese al Crédit Mutuel.
(15)
La decisione del 15 gennaio 2002 è stata annullata da una sentenza del Tribunale del 18 gennaio 2005 (7).
(16)
La Commissione non ha presentato ricorso contro la sentenza del Tribunale. Conformemente all’articolo 266, paragrafo 1, del TFUE, la Commissione è tenuta a prendere i provvedimenti che l’esecuzione di tale sentenza comporta. In materia di aiuti di Stato, ciò significa che, a seguito dell’annullamento della decisione, la procedura riparte dallo stadio dell’indagine formale.
(17)
Con decisione del 7 giugno 2006 (8) (di seguito la «decisione di estensione»), la Commissione ha esteso il procedimento di indagine formale e ha chiarito l’oggetto della sua valutazione di eventuale sussistenza di aiuto.
(18)
La Francia ha comunicato alla Commissione le proprie osservazioni sulla decisione di estensione con lettere in data 1o settembre 2006 e 7 settembre 2006.
(19)
Il 19 settembre 2006, alla Commissione europea è pervenuta una denuncia dell’«Association des Victimes du Crédit Mutuel».
(20)
La Commissione ha ricevuto le osservazioni del Crédit Mutuel mediante lettera del 13 ottobre 2006.
(21)
La Commissione ha trasmesso le osservazioni del Crédit Mutuel alle autorità francesi in data 31 ottobre 2006.
(22)
A seguito di due richieste di informazioni complementari della Commissione, del 22 settembre 2006 e del 28 novembre 2006, la Francia ha presentato osservazioni supplementari con lettere datate 8 novembre 2006 e 28 febbraio 2007.
(23)
La Commissione ha incontrato le autorità francesi il 19 dicembre 2006 e il Crédit Mutuel il 15 gennaio 2007.
(24)
Il 10 maggio 2007 la Commissione ha adottato una decisione ai sensi dell’articolo 86, paragrafo 3, del trattato CE (attuale articolo 106, paragrafo 3, del TFUE) in combinato disposto con gli articoli 43 e 49 del trattato CE (attuali articoli 49 e 56 del TFUE), in virtù della quale la Francia doveva mettere fine ai diritti speciali (9) del Crédit Mutuel, delle Caisses d’Épargne e della Banque Populaire di distribuire il Livret bleù (nel caso del Crédit Mutuel) e del Livret A (nel caso delle Caisses d’Épargne e della Posta) (10).
(25)
Poiché la Francia non ha posto fine ai diritti speciali di distribuzione dei Livret A e Livret bleù entro il termine di 9 mesi stabilito dalla decisione del 10 maggio 2007, la Commissione ha aperto un procedimento d’infrazione ai sensi dell’articolo 226 del trattato CE (attuale articolo 258 del TFUE), e ha trasmesso alle autorità francesi, in data 5 giugno 2008, una lettera di diffida per il mancato rispetto della decisione.
(26)
Il 19 settembre 2009 la Commissione ha chiesto nuove informazioni alla Francia, che ha risposto in data 13 ottobre 2009.
(27)
L’8 ottobre 2009 la Commissione ha chiuso il procedimento d’infrazione in quanto la Francia si era conformata, mediante l’adozione della riforma del 1o gennaio 2009 volta a liberalizzare la distribuzione dei Livret A e Livret bleù (11), al proprio obbligo di porre fine ai diritti speciali di distribuzione di tali libretti (12).
(28)
Nel corso del 2010, la Commissione ha rivolto numerose domande al Crédit Mutuel mediante posta elettronica, ricevendone risposta per la stessa via.
(29)
La presente decisione chiude, conformemente all’articolo 13 del regolamento (CE) n. 659/1999 del Consiglio, del 22 marzo 1999, recante modalità di applicazione dell’articolo 93 del trattato (13), il procedimento relativo agli elementi potenziali di aiuto contenuti nel meccanismo del Livret bleù.
2. DESCRIZIONE DEL MECCANISMO DEL LIVRET BLEÙ
2.1. Descrizione del Crédit Mutuel
(30)
Il Crédit Mutuel è un gruppo bancario e assicurativo decentrato costituito da una rete nazionale di casse con lo statuto di società cooperative a capitale variabile. Il Crédit Mutuel è disciplinato dalla legge del 10 settembre 1947 che fissa i principi della cooperazione. È organizzato in tre gradi: locale, regionale e nazionale.
(31)
Il gruppo Crédit Mutuel, con i due marchi del gruppo (Crédit Mutuel e Crédit Industriel et Commercial (di seguito «CIC»), conta quasi 6 000 punti vendita e oltre 72 000 dipendenti. Le casse locali del Crédit Mutuel sono collegate alle 18 federazioni regionali che aderiscono alla Confédération nationale du Crédit Mutuel, organo centrale della rete. Il CIC raggruppa 6 banche regionali e varie filiali specializzate, sia in Francia che all’estero.
(32)
Il Crédit Mutuel è peraltro un gruppo con una direzione unica che persegue una politica globale. Dispone di una solidarietà finanziaria interna a livello di confederazione che garantisce la liquidità delle federazioni regionali. Il gruppo presenta le caratteristiche di un’impresa unica ai fini del diritto della concorrenza, in quanto dispone di un centro decisionale unico a livello centrale.
2.2. Descrizione del Livret bleù
(33)
Il Livret bleù era un prodotto di risparmio regolamentato dallo Stato, distribuito esclusivamente dal Crédit Mutuel.
(34)
Questo prodotto godeva di una defiscalizzazione parziale ai sensi della legge finanziaria rettificativa per il 1975 (14). Gli interessi versati ai risparmiatori sulle somme depositate godevano di un’esenzione fiscale pari ai due terzi. Lo Stato fissava il tasso di remunerazione lordo del Livret bleù per i risparmiatori, di modo che dopo il prelievo fiscale (15) il tasso netto fosse identico a quello del Livret A, interamente esente da imposte.
(35)
Lo Stato fissava il tasso di remunerazione del Livret Bleù a un livello superiore all’inflazione, indicizzato sul mercato monetario. L’ultimo tasso di remunerazione netto del Livret bleù, prima che si mettesse fine a questo prodotto di risparmio con la riforma del 1o gennaio 2009 (cfr. considerando 41, era del 4 % (16). L’importo massimo che i risparmiatori potevano versare sul Livret bleù era di 15 300 EUR. I fondi del Livret bleù sono passati da 13 miliardi di EUR (85 miliardi di FRF) nel 1991 a 22 miliardi di EUR nel 2008.
(36)
Le caratteristiche del Livret bleù - disponibilità immediata dei depositi, versamenti autorizzati a partire da 15 EUR, assenza di spese (in particolare all’apertura) ecc. - inducevano una grande liquidità. Inoltre, era possibile predisporre sul Livret bleù prelievi automatici a favore dell’erario o di aziende pubbliche quali EDF o France Télécom. Il Livret bleù, un prodotto di risparmio destinato ai privati, era dunque simile, per alcuni aspetti, a un conto corrente.
(37)
Gli obblighi connessi all’impiego delle risorse raccolte mediante il Livret bleù hanno registrato un’evoluzione nel tempo.
(38)
In un primo tempo, il Crédit Mutuel aveva l’obbligo di destinare il 50 % delle risorse [quota innalzata nel 1983 (17) al 65 % delle risorse e all’80 % per i nuovi fondi] a cosiddette destinazioni «d’interesse generale» (in particolare al finanziamento degli enti locali e di altri organismi pubblici), mentre il rimanente restava a libera disposizione della banca (di seguito le «destinazioni libere»).
(39)
Questo sistema è stato radicalmente riformato da una sentenza del 27 settembre 1991 (18) che ha attuato un allineamento del Livret bleù sul sistema del Livret A. Infatti, a decorrere da quella sentenza, la totalità dei nuovi fondi (19) è stata accentrata presso la Caisse des Dépôts et Consignation (di seguito «CDC») che, da parte sua, corrispondeva al Crédit Mutuel una commissione d’intermediazione. Tale commissione, inizialmente fissata all’1,3 % dei fondi del Livret bleù affidati alla CDC, è stata portata all’1,2 % il 1o gennaio 2005 e successivamente all’1,1 % il 1o novembre 2005. La CDC utilizza principalmente le risorse raccolte dal Crédit Mutuel per finanziare l’edilizia sociale.
(40)
Inoltre, questa radicale riforma del sistema si è tradotta in una progressiva riassegnazione dello stock dei fondi esistenti (20). A partire dalla sentenza del 27 settembre 1991 fino a tutto il primo semestre 1999, la quota delle «destinazioni d’interesse generale» e delle «destinazioni libere» esistenti è diminuita fino ad affidare la totalità dei fondi alla CDC.
In miliardi di FRF e in %
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
Fondi medi annuali
85,5
83
80,2
83,4
88,7
91,5
92,7
98,1
98,7
Destinazioni accentrate CDC
1 %
7 %
12 %
24 %
39 %
46 %
51 %
69 %
100 %
Destinazioni d’interesse generale
67 %
54 %
46 %
35 %
27 %
20 %
15 %
10 %
0 %
Destinazioni libere
32 %
39 %
42 %
41 %
35 %
34 %
34 %
21 %
0 %
Fonte: Littlejohn Fraser.
(41)
Il 1o gennaio 2009 è entrata in vigore una riforma dei Livret A e dei Livret bleù la quale permetteva a tutte le banche di proporre il Livret A e metteva fine alla distinzione tra Livret A e Livret bleù. Dal 1o gennaio 2009, il Livret bleù del Crédit Mutuel non è altro che un Livret A commercializzato sotto diversa denominazione. L’esistenza del Livret bleù, e di conseguenza il diritto esclusivo di distribuzione del Crédit Mutuel, è terminata a quella data.
2.3. Descrizione delle ragioni che hanno condotto all’avvio/all’estensione del procedimento
(42)
Come esposto nella decisione di estensione (21), la Commissione ha ritenuto possibile che mediante la commissione d’intermediazione concessa dalla Francia al Crédit Mutuel costituisse un aiuto.
(43)
La giurisprudenza Altmark della Corte di giustizia stabilisce che le compensazioni degli obblighi di servizio pubblico non costituiscono aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107 del TFUE qualora soddisfino determinate condizioni cumulative citate nella sentenza Altmark del 24 luglio 2003 (22).
(44)
La Commissione ha ritenuto nella sua decisione di estensione che la quarta condizione della giurisprudenza Altmark potrebbe non essere soddisfatta nella misura in cui lo Stato non ha assegnato l’incarico di servizio pubblico di raccolta di depositi destinati all’edilizia abitativa sociale al miglior offerente mediante una procedura di appalto pubblico, ma direttamente tramite trattativa con il Crédit Mutuel, il che a priori non offre alcuna garanzia che la remunerazione accordata al Crédit Mutuel non risulti superiore al livello richiesto da un’impresa gestita in modo efficiente. Ha inoltre considerato che le autorità francesi non avessero dimostrato che il livello di compensazione fosse stato determinato con riferimento ai costi di un’impresa media del settore bancario gestita in modo efficiente. Non basta infatti che le autorità francesi sottolineino che il Crédit Mutuel è un’impresa gestita in modo efficiente per stabilire che il livello di compensazione è stato determinato sulla base di un’analisi dei costi che sosterrebbe un’impresa gestita in modo efficiente secondo i termini della giurisprudenza Altmark.
(45)
A parere della Commissione, la commissione d’intermediazione era una risorsa di Stato che poteva costituire un vantaggio selettivo tale da falsare la concorrenza e pregiudicare il commercio tra Stati membri, vantaggio che non le è stato notificato. La commissione d’intermediazione poteva dunque contenere elementi di aiuto illegale.
(46)
Nella sua decisione di estensione, la Commissione ha reputato possibile che la misura non fosse compatibile con l’articolo 86, paragrafo 2, del trattato CE (attuale articolo 106, paragrafo 2, del TFUE) e che nessuna delle deroghe menzionate ai paragrafi 2 e 3 dell’articolo 87 del trattato CE (attuale articolo 107, paragrafi 2 e 3, del TFUE) fosse d’applicazione.
(47)
Infatti, sulla base dei calcoli del suo consulente, ha ritenuto possibile che l’importo della compensazione avesse ecceduto quanto necessario per coprire i costi determinati dall’adempimento degli obblighi di servizio pubblico (la raccolta di depositi destinati all’edilizia abitativa sociale) tenendo conto dei relativi introiti nonché di un margine di utile ragionevole per l’adempimento di tali obblighi. Avendo la Commissione ricordato che l’importo della compensazione doveva comprendere tutti i vantaggi concessi dallo Stato o mediante risorse statali in qualsivoglia forma, nel calcolare la compensazione ha tenuto conto non solo del costo netto della raccolta dei depositi accentrati presso la CDC, ma anche del risultato (costo o utile) netto delle destinazioni d’interesse generale e delle destinazioni libere. Dal rapporto del consulente della Commissione emergeva una sovracompensazione a favore del Crédit Mutuel per gli anni 1991, 1992, 1993 e 1998.
3. ARGOMENTI ADDOTTI DAI RICORRENTI
(48)
Gli argomenti addotti dai ricorrenti sono stati presentati dalla Commissione nella sua decisione del 6 febbraio 1998 relativa all’avvio del procedimento a norma dell’articolo 88, paragrafo 2, del trattato CE (attuale articolo 108, paragrafo 2, del TFUE). I memorandum di approfondimento trasmessi da allora espongono le seguenti nuove argomentazioni.
(49)
In una nota dell’AFB (aggiornata a fine febbraio 1999 e trasmessa alla Commissione nell’ottobre 1999) sull’effetto di richiamo del Livret bleù si è valutato che esso abbia generato un prodotto bancario netto pari a 17 miliardi di FRF (2,6 miliardi di EUR), supponendo che l’incremento delle quote di mercato del Crédit Mutuel in tutti i segmenti durante il periodo 1986-1997 derivi esclusivamente dalla distribuzione del Livret bleù.
(50)
Uno studio realizzato dalla Caisse Nationale du Crédit Agricole, presentato nel maggio 2000, ha analizzato l’evoluzione del numero di sportelli del Crédit Mutuel. Risulta che il numero complessivo di sportelli permanenti ha subito un calo dal 1991 al 1994, per poi aumentare progressivamente e tornare nel 1998 al livello del 1990. L’evoluzione varia a seconda delle regioni: il numero di sportelli prima permanenti, poi non permanenti, è diminuito nelle regioni con forte insediamento storico del Crédit Mutuel (Pays de la Loire, Bretagna, Alsazia), mentre è aumentato nelle altre regioni. È quindi probabile che il Crédit Mutuel abbia ridotto il suo insediamento nelle zone rurali per rinforzare la sua presenza nell’area urbana. Questi dati sembrano smentire le asserzioni del Crédit Mutuel, secondo le quali era stato costretto a mantenere un forte insediamento in ambiente rurale nel corso degli anni ‘90. Essi tendono inoltre a evidenziare che il Crédit Mutuel è in grado di mantenere una rete eccezionalmente fitta anche dopo l’eliminazione di qualsiasi controllo da parte dei poteri pubblici.
(51)
L’AFB ha trasmesso alla Commissione una lettera in data 4 giugno 1998, nella quale affermava che la remunerazione dell’1,3 % dei fondi del Livret bleù accentrati presso la CDC era eccessiva, stante che le Caisses d’Épargne e la Posta a quell’epoca ricevevano dalla CDC rispettivamente l’1,20 % e l’1,50 % dei fondi del Livret A, accentrati anch’essi presso la CDC. L’AFB segnalava ancora di avere proposto nel 1997 alle autorità francesi di garantire la raccolta dei depositi del Livret bleù mediante una remunerazione pari all’1 % soltanto, ma che il governo non aveva reagito a tale offerta. L’AFB sottolineava in particolare che il rapporto dell’aprile 1998 dell’on. Douyère, sulla modernizzazione delle Caisses d’Épargne, ha evidenziato che il costo di raccolta di una Caisse d’Épargne media, come quella della Borgogna, è pari allo 0,96 % dei suoi fondi e che non c’era motivo di supporre che il Crédit Mutuel avesse dei costi di gestione più elevati.
(52)
Un memorandum dello studio Glais, dell’agosto 2000, presentato su richiesta dell’AFB, ha fornito dati statistici in merito al vantaggio concorrenziale che il diritto esclusivo di distribuzione del Livret bleù avrebbe conferito al Crédit Mutuel. L’esame delle serie temporali mostra che i fondi costituiti dai depositi sul Livret bleù, nonché dai depositi di altra natura, hanno registrato una forte crescita fino agli anni 1985-1987. La crescita dei crediti alle famiglie perdura oltre quella data e resta più forte per il Crédit Mutuel rispetto ai principali concorrenti. L’esperto dello studio Glais ne ha dedotto che «l’effetto Livret bleù sembra quindi aver esercitato un’attrattiva sulla clientela e, dagli anni ‘80 in poi, l’effetto positivo sembra essere proseguito senza che i depositi aumentassero. Sembra pertanto essere stata la clientela inizialmente fidelizzata ad aver alimentato la strategia espansionistica del Crédit Mutuel a partire da quel periodo». Sulla base in particolare di un indicatore di persistenza delle scosse economiche aleatorie sulle variabili di attività e della modellizzazione di un’equazione semplice di domanda di crediti, l’esperto ha concluso che l’attività del Crédit Mutuel (essenzialmente di tipo creditizio) sembrava essere scollegata dall’evoluzione media del mercato bancario. L’esperto spiega questo fenomeno con il fatto che la clientela del Crédit Mutuel sarebbe maggiormente fidelizzata, ad esempio grazie al Livret bleù, rispetto a quella delle altre reti bancarie.
(53)
In un secondo memorandum (dicembre 2000), lo studio Glais ha proposto una nuova analisi econometrica del grado di attrazione della clientela delle singole reti bancarie. I risultati corroborano, secondo l’esperto, l’ipotesi in base alla quale il Crédit Mutuel e le Caisses d’Épargne dispongono di mezzi che consentono loro di fidelizzare la clientela molto meglio di quanto non facciano le altre banche. È però impossibile stabilire se sia l’offerta di un libretto di risparmio defiscalizzato o l’utilizzo di una rete fitta di succursali in diverse regioni (due strumenti comuni di cui entrambe le reti dispongono) a essere all’origine di questa maggiore fidelizzazione della clientela.
(54)
A margine del presente procedimento, la Commissione ha ricevuto anche una memoria complementare presentata dai ricorrenti, secondo la quale l’acquisizione del CIC da parte del Crédit Mutuel, nell’aprile 1997, al momento della privatizzazione di questo istituto bancario che in precedenza apparteneva al gruppo pubblico assicurativo GAN, era stato possibile grazie agli aiuti di cui il Crédit Mutuel ha beneficiato grazie al Livret bleù, che gli hanno consentito di far passare la sua quota di mercato dei depositi dal 2 % nel 1969 a circa il 6,9 % nel 1997. I fondi propri dell’istituto, secondo i ricorrenti, hanno registrato una rapida crescita grazie agli aiuti in questione, passando da 650 milioni di FRF (99 milioni di EUR) nel 1974 a 47,3 miliardi di FRF (7,2 miliardi di EUR) nel 1997.
(55)
Infine, la denuncia dell’«Association des Victimes du Crédit Mutuel» del 19 settembre 2006, si limita ad asserire una distrazione del pubblico risparmio per fini privati e commerciali […] a danno dei risparmiatori e dell’economia francese, senza addurre veri argomenti o elementi di prova in merito a eventuali aiuti di Stato illegali.
4. OSSERVAZIONI DEGLI INTERESSATI
(56)
Successivamente alla pubblicazione della decisione di avvio del procedimento del 6 febbraio 1998, la Commissione ha ricevuto i commenti di numerose parti interessate.
(57)
Alcuni concorrenti del Crédit Mutuel hanno fatto valere il pregiudizio che ritengono di avere subito a seguito della concessione al Crédit Mutuel del diritto esclusivo di distribuzione del Livret bleù. Queste banche, per la maggior parte, hanno accampato che l’effetto di richiamo del Livret bleù causa loro una perdita di clienti a vantaggio del Crédit Mutuel e auspicato la soppressione di questo diritto esclusivo. Commenti di tal fatta sono stati indirizzati alla Commissione dai seguenti istituti:
Banque Dupuy de Parseval
Banque Natexis
Banque de Picardie
Banque Populaire de Bourgogne
Banque Populaire Bretagne Atlantique
Banque Populaire du Centre
Banque Populaire Centre-Atlantique
Banque Populaire de Champagne
Banque Populaire de la Côte d’Azur
Banque Populaire du Dauphiné et des Alpes du Sud
Banque Populaire de Franche-Comté, du Maconnais et de l’Ain
Banque Populaire du Haut-Rhin
Banque Populaire de La Loire
Banque Populaire de Lorraine
Banque Populaire de Lyon
Banque Populaire du Midi
Banque Populaire du Massif Central
Banque Populaire de l’Ouest
Banque Populaire Provençale et Corse
Banque Populaire des Pyrénées Orientales, de l’Aude et de l’Ariège
Banque Populaire du Quercy et de l’Agenais
Banque Populaire Savoisienne
Banque Populaire de la Région Économique de Strasbourg
Banque Populaire du Sud-Ouest
Banque Populaire du Tarn et de l’Aveyron
B.P.ROP Banque Populaire
Banque de Savoie
Crédit Commercial de France
Crédit Commercial du Sud-Ouest
Crédit Lyonnais
Société Générale
Union des Banques à Paris.
(58)
Peraltro, oltre alle osservazioni a difesa del Crédit Mutuel esposte nella sezione 4, la Commissione ha ricevuto le osservazioni di terzi, elencati qui di seguito, a favore del meccanismo del Livret bleù.
on. Bertholet, deputato della Drôme
sig. Blondel, consigliere generale del dipartimento Nord
sig. Cabot, direttore del Centre régional Information Jeunesse di Tolosa
sig. Cormorèche, sindaco di Montuel
sig. Cornelis, consigliere generale del Nord
sig. Chavannes, sindaco di Angoulême
on. Crépeau, deputato della Charente-Maritime
on. Debavelaere, senatore del Pas-de-Calais
sig. Decool, sindaco di Brouckerque
on. Delevoye, senatore del Pas-de-Calais
on. Delnatte, deputato del Nord
on. Dolez, deputato del Nord
sig. Ewald, delegato regionale dell’Association pour le droit à l’initiative économique
sig. Fronton, Union départementale des associations familiales della Haute-Garonne
on. Foy, senatore del Nord
sig. Galiègue, presidente della Caisse de Crédit Mutuel di Solesmes
sig.ra Gournay, sindaco di Caestre
on. Armelle Guinebertière, deputata al Parlamento europeo
sig. Hervé, sindaco di Rennes
sig. Humez, presidente del Comité départemental de lutte contre la mucoviscidose del Pas-de-Calais
sig.ra Ingelaere, presidente di Flandr’action
on. Juppé, deputato e sindaco di Bordeaux
sig. Lapalu, presidente dell’associazione Animation et gestion d’organismes privés
on. Lazaro, deputato del Nord
sig. Lebreton, presidente del consiglio generale delle Côtes d’Armor
sig. Ledieu, sindaco di Cateau-Cambrésis
sig. Leleu, amministratore del Crédit Mutuel Nord
sig. Maille, presidente della Communauté urbaine de Brest
sig. Masclet, consigliere regionale del Nord-Pas-de-Calais
sig. Méhaignerie, presidente del consiglio generale dell’Ille-et-Vilaine
sig. milioni, consigliere regionale del Nord-Pas-de-Calais
sig.ra Novak, presidente dell’Association pour le droit à l’initiative économique
sig.ra Permuy, consigliere regionale del Nord-Pas-de-Calais
signor Albert Rivaux, consigliere generale del Pas-de-Calais
sig. de Rohan, presidente del consiglio regionale della Bretagna
sig. Valla, consigliere generale dell’Ardèche
sig. Vanlerenberghe, sindaco di Arras
sig. Villain, sindaco di Cambrai
on. de Villiers, deputato della Vandea.
(59)
La grande maggioranza dei terzi ha sottolineato il ruolo svolto dal Crédit Mutuel, soprattutto a livello regionale, nel finanziare l’economia sociale e, in particolare, associazioni senza fini di lucro. Ha anche sottolineato il ruolo di sostegno svolto dal Crédit Mutuel presso le classi popolari, che costituiscono una parte importante della sua clientela. Molti amministratori locali hanno evidenziato il ruolo svolto dal Crédit Mutuel nella creazione di aziende e posti di lavoro, nonché nello sviluppo di iniziative locali, in collaborazione con gli enti locali. Altri hanno ritenuto che il Crédit Mutuel, grazie alle sue strutture decentrate, rispondesse meglio degli istituti centralizzati alle esigenze locali e alla necessità di uno sviluppo equilibrato del territorio.
5. OSSERVAZIONI DEL CRÉDIT MUTUEL
(60)
Il Crédit Mutuel deplora l’estrema lunghezza del procedimento, imputabile alla Commissione.
(61)
Inoltre, secondo il Crédit Mutuel, la sentenza del Tribunale non concerneva solo una mancanza di motivazione, ma formulava anche critiche sul ragionamento della Commissione di cui la decisione di estensione non avrebbe tenuto conto, in particolare relativamente al calcolo dell’eventuale sovracompensazione. Al riguardo, il Crédit Mutuel rimproverava alla Commissione di sommare i saldi annuali positivi senza detrarne i saldi degli anni negativi, contrariamente alle raccomandazioni della disciplina comunitaria degli aiuti di Stato concessi sotto forma di compensazioni degli obblighi di servizio pubblico (di seguito «disciplina comunitaria del 2005») (23).
(62)
Secondo la banca, la commissione d’intermediazione soddisfa le quattro condizioni della giurisprudenza Altmark.
a)
Relativamente alla prima condizione, il Crédit Mutuel sarebbe investito di due servizi d’interesse economico generale, consistenti il primo nel mantenere una presenza significativa di sportelli in ambiente rurale per obiettivi di pianificazione territoriale e il secondo nel raccogliere depositi destinati al finanziamento dell’edilizia sociale. Per quanto riguarda il mantenimento degli sportelli in ambiente rurale, la banca contesta la conclusione della Commissione, secondo cui i testi legislativi e regolamentari francesi rimangono decisamente troppo vaghi per conferire al Crédit Mutuel tale missione e soddisfare dunque la prima condizione della giurisprudenza Altmark. A giudizio del Crédit Mutuel, la Commissione trarrebbe questa conclusione dal fatto che la normativa non ha imposto vincoli specifici al Crédit Mutuel, in quanto si applicava all’intero settore bancario. Il Crédit Mutuel ritiene anche che la Commissione cerchi di imporgli l’onere di provare che la prima condizione della giurisprudenza Altmark è soddisfatta, il che non è quanto prevede la giurisprudenza in questione.
b)
Quanto alla seconda condizione, il Crédit Mutuel sottolinea che la commissione d’intermediazione è stata istituita contemporaneamente all’obbligo di accentrare i fondi presso la CDC e che le sue modalità di calcolo sono state fissate in modo obiettivo e trasparente.
c)
In merito alla terza condizione, la banca ritiene che la remunerazione non sia sufficiente a coprire i costi di raccolta in quanto l’attività relativa alle destinazioni accentrate presso la CDC farebbe apparire un saldo negativo per il periodo 1991-2005 nel suo complesso.
d)
Il Crédit Mutuel ritiene soddisfatta anche la quarta condizione. L’importo della commissione d’intermediazione sarebbe stato determinato in funzione dei costi effettivamente sostenuti dal Crédit Mutuel per il servizio del Livret bleù. Il Crédit Mutuel sarebbe un’impresa gestita in modo efficiente ai sensi della giurisprudenza Altmark e i suoi costi di gestione risulterebbero tra i più contenuti. La Commissione l’avrebbe del resto riconosciuto nella sua decisione di estensione (24). La Commissione non avrebbe invece sufficientemente spiegato per quali ragioni ritenga che la quarta condizione non sia stata soddisfatta.
(63)
In ogni caso, il Crédit Mutuel reputa che la misura sia compatibile con il mercato interno sulla base dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE. Il Crédit Mutuel critica in particolare il metodo di calcolo della sovracompensazione cui la decisione di estensione fa riferimento. A suo parere, la Commissione avrebbe in primo luogo commesso errori di calcolo nel valutare il risultato complessivo del consuntivo economico del Livret bleù, basandosi sulle conclusioni errate del suo consulente, nonostante i punti di disaccordo non risolti tra il consulente della Commissione e quello del Crédit Mutuel (25).
(64)
Il Crédit Mutuel contesta inoltre l’impostazione annuale adottata dalla Commissione (tener conto solo degli importi relativi agli anni di sovracompensazione, senza compensarli con gli importi degli anni di sottocompensazione) che sarebbe in contrasto con un certo numero di precedenti, con la decisione annullata e, a suo parere, con la disciplina comunitaria del 2005 (26). La Commissione dovrebbe seguire un approccio globale (vale a dire compensare la totalità degli importi relativi agli anni di sovracompensazione con quelli degli anni di sottocompensazione) per l’intero periodo 1991-1998, non meno che per l’intero periodo posteriore al 1999.
(65)
Per di più, nella sua decisione di estensione, la Commissione non ha tenuto conto correttamente del margine di utile ragionevole. Ha basato la sua valutazione del margine di utile ragionevole sui costi dei fondi propri regolamentari, stimati al 6 %, mentre tali costi costituiscono un onere di contabilità analitica e non un margine. La Commissione avrebbe dovuto prendere in considerazione il tasso di rendimento dei fondi propri raccomandato da Arthur Andersen (27). Inoltre, in tal modo essa ha fondato il calcolo del margine di utile ragionevole su una base evanescente che si azzera dal momento in cui tutti i fondi vengono accentrati presso la CDC, giacché come fondi propri regolamentari il loro costo è nullo. Il Crédit Mutuel sottolinea che l’indicatore adottato dalla Commissione non permette alcun margine normale sul Livret bleù. A suo parere qualsiasi banca, anche su un impiego accentrato che non comporta alcun costo di fondi propri nello stretto senso regolamentare del rapporto di solvibilità, deve essere in grado di realizzare un margine normale.
(66)
La Commissione non ha neppure tenuto correttamente conto dei costi indotti dall’altra missione d’interesse generale che il Crédit Mutuel ritiene di svolgere, vale a dire il mantenimento degli sportelli in ambiente rurale, finalizzato a stimolare il risparmio popolare sull’intero territorio, agevolando l’accesso bancario per il massimo numero di utenti.
(67)
Infine, il Crédit Mutuel contesta l’esistenza di un eventuale effetto di richiamo. Ricorda che la Commissione aveva riconosciuto nella sua decisione annullata che non era stato possibile dimostrare formalmente tale effetto di richiamo e reputa che da allora non sia intervenuto alcun elemento nuovo.
(68)
Per quanto riguarda la procedura, il Crédit Mutuel invoca vari principi generali del diritto comunitario per contestare qualsiasi recupero di un potenziale aiuto e in particolare il principio di legittimo affidamento e di rispetto di un termine ragionevole.
6. OSSERVAZIONI DELLA FRANCIA
(69)
La Francia ritiene che le condizioni della giurisprudenza Altmark siano soddisfatte.
a)
In ordine alla prima condizione, essa sottolinea che la Commissione ha riconosciuto al Crédit Mutuel l’espletamento di una missione di servizio d’interesse economico generale di raccolta dei depositi destinati a finanziare l’edilizia sociale. Ricorda che la Commissione ha indicato nella sua decisione di estensione che il mantenimento degli sportelli in ambiente rurale per obiettivi di politica territoriale può anche essere considerato come un servizio d’interesse economico generale (28), ma non risponde alle argomentazioni esposte dalla Commissione nella sua decisione di estensione secondo le quali la prima condizione della giurisprudenza Altmark non è soddisfatta in quanto non esiste una legislazione o una normativa nazionale che impartisca in maniera sufficientemente chiara una missione ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE (29).
b)
Quanto alla seconda condizione, la Francia ritiene che i parametri di compensazione siano stati precedentemente definiti in modo obiettivo e trasparente.
c)
Relativamente al terzo criterio, essa afferma che l’importo della compensazione (la commissione d’intermediazione) non eccedeva quanto necessario per coprire i costi del sistema, rimandando al consuntivo economico analitico del Livret bleù del Crédit Mutuel per gli anni 1999-2005.
d)
Anche la quarta condizione a giudizio della Francia sarebbe soddisfatta, in quanto la gestione del Crédit Mutuel risponderebbe ai criteri di efficacia richiesti (30).
(70)
Per quanto riguarda le condizioni relative alla sussistenza di un aiuto, la Francia rinvia agli argomenti sviluppati prima dell’annullamento della decisione del 2002.
a)
La condizione relativa alle risorse di Stato non è soddisfatta, in quanto i benefici ottenuti dal Crédit Mutuel sui fondi non accentrati presso la CDC (destinazioni libere e destinazioni d’interesse generale) provenivano da risorse di origine privata (i depositi dei risparmiatori) e non erano a disposizione delle autorità pubbliche.
b)
Gli scambi tra gli Stati membri non possono essere stati pregiudicati prima dell’attuazione del mercato unico delle attività bancarie e finanziarie avvenuto il 1o gennaio 1993, conseguentemente all’adozione della direttiva 89/646/CEE del Consiglio, del 15 dicembre 1989, relativa al coordinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative riguardanti l’accesso all’attività degli enti creditizi e al suo esercizio e recante modifica della direttiva 77/780/CEE (di seguito «seconda direttiva bancaria») (31). Dopo quella data, le autorità francesi hanno ritenuto che, stante l’assenza di uno statuto europeo della società cooperativa e delle limitazioni che questo stato di cose comportava per l’espansione oltre frontiera delle società a statuto cooperativo come il Crédit Mutuel, quest’ultimo non svolgesse attività al di là delle frontiere nazionali. I conti Livret bleù aperti a non residenti rappresentavano, per di più, meno dello 0,1 % dei fondi. Le autorità francesi hanno inoltre considerato che gli istituti bancari esteri in Francia si rivolgessero a un mercato molto diverso da quello del Crédit Mutuel.
c)
La commissione d’intermediazione versata dalla CDC al Crédit Mutuel sui fondi accentrati del Livret bleù non può avere costituito un aiuto, ma una mera remunerazione di una prestazione effettuata dalla banca, il cui prezzo era stato fissato contrattualmente a 1,3 % nel 1991. Le autorità francesi hanno insistito sull’importanza dei costi di gestione del Livret bleù per l’alto numero di libretti con depositi inferiori a 5 000 FRF (762 EUR). Esse hanno fatto riferimento alla contabilità analitica cui ha proceduto il Crédit Mutuel (dopo l’istituzione della misura in questione), concludendo che il tasso di remunerazione era completamente giustificato. Qualsiasi vantaggio derivante al Crédit Mutuel dal Livret bleù dovrebbe essere raffrontato agli oneri che il perseguimento di un obiettivo d’interesse economico generale comporta. A tale riguardo, hanno richiamato l’attenzione della Commissione sulla destinazione crescente dei fondi del libretto a impieghi finanziari d’interesse generale, la cui percentuale è passata dal 50 % dei fondi del Livret bleù dal 1975 al 1983, al 65 % dal 1983 al 1991, per arrivare al 100 % con l’accentramento dei fondi presso la CDC nel 1998.
d)
A voler supporre che vi sia effettivamente stato un aiuto, si sarebbe comunque trattato di un aiuto esistente, in quanto il regime del Livret bleù è stato istituito prima della liberalizzazione del mercato bancario dal 1o gennaio 1993 (scadenza del termine per l’attuazione della seconda direttiva bancaria).
(71)
Nella loro nota del 26 ottobre 2001, le autorità francesi indicano il motivo per il quale, ove la Commissione volesse assimilare la misura a un aiuto, si tratterebbe in ogni caso di un aiuto compatibile con il mercato interno ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 3, del TFUE. Esse contestano alla Commissione errori nel calcolo del risultato globale del consuntivo economico del Livret bleù, in quanto non è stato seguito il metodo raccomandato dal consulente del Crédit Mutuel (32). Esse sostengono inoltre che la Commissione deve tenere conto di un margine di utile ragionevole, che stimano a […] (33).
(72)
Nelle loro osservazioni riguardanti la decisione di estensione, le autorità francesi deplorano inoltre di avere seguito il «ragionamento asimmetrico» della Commissione, la quale non ha compensato gli importi degli anni in cui compariva una sovracompensazione (1991, 1992, 1993 e 1998) con quelli che presentavano una sottocompensazione (dal 1994 al 1997), oltre a riprendere integralmente nell’allegato 1 della decisione di estensione le conclusioni del suo consulente sui tre punti di divergenza tra Francia e Commissione. Le autorità francesi precisano che, nell’arco complessivo del periodo 1999-2005, il sistema legato al Livret bleù è stato sottocompensato dallo Stato. L’importo della commissione d’intermediazione non ha potuto pertanto eccedere quanto necessario per coprire i costi di distribuzione del Livret bleù quali emergono dalla contabilità analitica concordata con la Commissione [tranne per due adattamenti (34)] e conforme ai requisiti della direttiva 80/723/CEE della Commissione, del 25 giugno 1980, relativa alla trasparenza delle relazioni finanziarie tra gli Stati membri e le loro imprese pubbliche, nonché alla trasparenza finanziaria in alcune imprese (35). La Francia ha poi spiegato che le recenti riduzioni della commissione d’intermediazione rispondevano principalmente alle esigenze degli organismi di finanziamento dell’edilizia sociale (36).
(73)
Le autorità francesi precisano che un meccanismo di rimborso di un’eventuale sovracompensazione esiste dal 1999.
(74)
La Francia ha inoltre spiegato che il rischio di insolvenza a un mese era coperto dal Crédit Mutuel, quello oltre un mese era coperto dalla CDC. Per le somme raccolte col Livret bleù, la percentuale di ponderazione dei rischi per il calcolo del fabbisogno di fondi propri per garantire il margine di solvibilità sarebbe comunque stato pari a zero. La Francia ha dichiarato che la ponderazione del rischio per il fabbisogno di fondi propri del Crédit Mutuel relativo agli altri prodotti di risparmio e a risorse diverse dal Livret bleù variava da […] a […]% dal 1999 al 2005. Stante che applicare un rapporto di solvibilità europeo dal momento in cui nel 1999 la totalità dei fondi è stata accentrata presso la CDC non è pertinente, le autorità francesi hanno precisato che per calcolare il margine di utile ragionevole corrispondente al Livret bleù, il Crédit Mutuel ha estrapolato il costo dei fondi propri da quello degli altri prodotti di risparmio e altre risorse, limitandolo ([…]-[…]% tra il 1999 e il 2005). Su richiesta della Commissione, la Francia ha inoltre fornito ragguagli sul margine di compensazione relativo alla costituzione di una riserva obbligatoria presso la Banque de France.
7. VALUTAZIONE
7.1. Sussistenza dell’aiuto
(75)
Nella decisione di estensione, la Commissione ha valutato che l’unico aspetto della misura che poteva contenere elementi di aiuto era la commissione di intermediazione versata al Crédit Mutuel dalla CDC (37).
(76)
L’eventuale elemento di aiuto nella commissione d’intermediazione è stato introdotto col decreto 27 settembre1991 e forma oggetto di analisi, nella presente decisione, fino alla liberalizzazione del Livret A e all’armonizzazione dello stesso col Livret bleù, alla data 1o gennaio 2009 (38).
7.1.1. Le condizioni della giurisprudenza Altmark non sono soddisfatte
(77)
Va sottolineato che, in virtù della giurisprudenza Altmark (39), le compensazioni versate a fronte di missioni di servizio pubblico non costituiscono aiuti di Stato ai sensi dell’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE, purché siano riunite quattro condizioni cumulative.
(78)
Nelle loro osservazioni in risposta alla decisione di estensione, le autorità francesi e il Crédit Mutuel invocano l’esistenza di due servizi d’interesse economico generale, vale a dire il mantenimento di una presenza significativa di sportelli in ambiente rurale per obiettivi di politica territoriale e la raccolta di depositi destinati a finanziare l’edilizia sociale.
(79)
Ora, anche prima dell’istituzione della misura in questione, il Crédit Mutuel non aveva più alcun obbligo di mantenere degli sportelli in ambiente rurale, in quanto la legge relativa all’apertura e alla chiusura delle agenzie bancarie era stata abrogata nel 1987 e il regime di controllo (che sarebbe stato mantenuto per il Crédit Mutuel dal 1987 al 1991) era stato soppresso il 1o luglio 1991 (40). Le autorità francesi e il Crédit Mutuel non hanno d’altronde contestato la conclusione della decisione di estensione, secondo la quale «successivamente al 1991 [vale a dire al 1o luglio 1991], non esiste alcun atto sulla base del quale il Crédit Mutuel sarebbe stato investito, ai sensi dell’articolo 86 CE [attuale articolo 106 del TFUE], della missione citata al punto 24 sub iii) di cui sopra [mantenimento di sportelli in ambiente rurale per obiettivi di politica territoriale]» (41).
(80)
Dunque è unicamente rispetto alla missione di raccolta di depositi finalizzata al finanziamento dell’edilizia sociale che occorre verificare se la giurisprudenza Altmark possa trovare applicazione.
(81)
La Commissione ricorda che gli Stati membri dispongono di un ampio potere di valutazione in merito alla natura dei servizi che possono definirsi di interesse economico generale. Essa ritiene che i decreti applicativi delle disposizioni dell’articolo 9 della legge finanziaria rettificativa per il 1975 (42) e dell’articolo 24 della legge finanziaria rettificativa per il 1982 (43), in particolare il decreto 27 settembre 1991, affidino chiaramente al Crédit Mutuel la missione (come definita negli articoli R323-10 e R 331-14 del codice edilizio e abitativo) di raccogliere fondi da trasferire alla CDC per consentire a quest’ultima di finanziare l’edilizia sociale. La Commissione ritiene che, qualificando questa missione come servizio d’interesse economico generale, la Francia non abbia commesso errori manifesti di valutazione.
(82)
In virtù della quarta condizione della giurisprudenza Altmark, «quando la scelta dell’impresa da incaricare dell’adempimento di obblighi di servizio pubblico, in un caso specifico, non venga effettuata nell’ambito di una procedura di appalto pubblico che consenta di selezionare il candidato in grado di fornire tali servizi al minor costo per la collettività, il livello della necessaria compensazione deve essere determinato sulla base di un’analisi dei costi che un’impresa media, gestita in modo efficiente […], al fine di poter soddisfare le esigenze di servizio pubblico richieste avrebbe dovuto sopportare per adempiere tali obblighi, tenendo conto dei relativi introiti nonché di un margine di utile ragionevole per l’adempimento di detti obblighi» (44).
(83)
La Commissione reputa che la quarta condizione non sia soddisfatta in ordine alla missione di raccolta di depositi accentrati presso la CDC per finanziare l’edilizia sociale. Si noti che lo Stato non ha assegnato questa missione al miglior offerente attraverso una procedura di gara pubblica, bensì direttamente mediante trattativa con il Crédit Mutuel. Il livello della commissione d’intermediazione non è stato stabilito in riferimento ai costi inerenti all’adempimento del servizio d’interesse economico generale sostenuti da un’impresa media gestita in modo efficiente. Infatti, il livello della commissione d’intermediazione dell’1,3 % non può basarsi sui costi reali sostenuti dal Crédit Mutuel per l’adempimento del servizio d’interesse economico generale, in quanto nel settembre 1991 non esisteva una contabilità separata del Livret bleù che permettesse di ricondurre specifici costi al Livret bleù nella contabilità della banca. La contabilità separata del Livret bleù è stata predisposta vari anni dopo e ricostruita retroattivamente per gli anni precedenti fino al 1991. Non esiste dunque alcuna indicazione che il livello della commissione d’intermediazione sia stato stabilito in riferimento ai costi di un’impresa media gestita in modo efficiente per adempiere la missione d’interesse generale in questione. Le autorità francesi sostengono che il Crédit Mutuel sia, in generale, gestito in modo efficiente. Tuttavia, esse non dimostrano realmente tali affermazioni, rinviando principalmente al considerando 13 della decisione di estensione, in cui la Commissione cita semplicemente i risultati finanziari complessivi (entità del bilancio, risultato netto, coefficiente di esercizio, fondi propri e coefficiente di solvibilità) per il 2004. In ogni caso, se uno Stato membro ha determinato il livello di compensazione sulla base di un’analisi dei costi di un’impresa media gestita in modo efficiente, non dovrebbe avere alcuna difficoltà a dimostrarlo alla Commissione e a esporle la metodologia seguita, cosa che in questa circostanza la Francia non ha fatto. Infine, il fatto che, da quando la distribuzione del Livret A e del Livret bleù è stata liberalizzata dal 1o gennaio 2009, la commissione d’intermediazione del Crédit Mutuel è passata dall’1,1 % allo 0,6 %, sembra indicare che il livello di questa commissione fosse superiore a quanto avrebbe dovuto essere stabilito sulla base dei costi di un’impresa media gestita in modo efficiente per adempiere la medesima missione d’interesse generale.
(84)
Poiché le condizioni della giurisprudenza Altmark sono cumulative, è sufficiente che una di esse non sia soddisfatta per non permetterne l’applicazione e rendere eventualmente assimilabile la misura in questione a un aiuto di Stato. Risulta da quanto sopra che la misura in questione non soddisfa la quarta condizione della giurisprudenza Altmark. La giurisprudenza Altmark non è pertanto applicabile e occorre stabilire se la misura costituisca effettivamente un aiuto di Stato (45) (46).
7.1.2. Le condizioni relative all’esistenza di un aiuto sono soddisfatte
(85)
L’articolo 107, paragrafo 1, del TFUE sancisce l’incompatibilità con il mercato interno, degli aiuti concessi dagli Stati o mediante risorse di Stato sotto qualsivoglia forma che falsino o minaccino di falsare la concorrenza favorendo alcune imprese o alcune produzioni, nella misura in cui incidano il commercio tra gli Stati membri.
7.1.2.1. Imputabilità allo Stato e risorse statali
(86)
La commissione d’intermediazione veniva versata annualmente (47) al Crédit Mutuel dalla CDC in virtù di una convenzione tra lo Stato e il Crédit Mutuel che stabiliva le modalità di attuazione del decreto 27 settembre 1991. L’importo della commissione d’intermediazione è fissato dallo Stato per compensare obblighi di servizio pubblico. Inoltre, la CDC è un’azienda pubblica il cui comportamento è imputabile allo Stato (48). La condizione relativa all’imputabilità allo Stato e alle risorse statali è dunque soddisfatta.
7.1.2.2. Selettività
(87)
La commissione d’intermediazione veniva concessa esclusivamente al Crédit Mutuel a fronte della raccolta di risparmi accentrati presso la CDC per finanziare l’edilizia sociale, attraverso il Livret bleù per il quale il Crédit Mutuel deteneva un diritto esclusivo di distribuzione. Questa misura rivestiva dunque un carattere selettivo.
7.1.2.3. Poiché le condizioni della giurisprudenza Altmark non sono applicabili, va esaminata la sussistenza di un vantaggio che falsi la concorrenza
(88)
Trattandosi di un trasferimento di risorse statali a favore del solo Crédit Mutuel, la commissione d’intermediazione ha migliorato la posizione concorrenziale di questa banca rispetto ai suoi concorrenti. Infatti, conformemente alla giurisprudenza della Corte, un miglioramento della posizione concorrenziale di un’impresa a seguito di un aiuto di Stato generalmente costituisce la prova che la concorrenza è falsata rispetto alle altre imprese che non hanno beneficiato di un simile aiuto (49).
7.1.2.4. Incidenza sul commercio tra Stati membri
(89)
Inoltre, secondo una giurisprudenza costante, incide sugli scambi tra Stati membri la circostanza che l’impresa beneficiaria dell’aiuto eserciti le sue attività in un ambito aperto alla concorrenza e oggetto di scambi tra gli Stati membri (50). Dal 1979 in poi la quota di mercato delle banche estere raggiungeva l’8 % per le attività di credito (4 % per le succursali prive di personalità giuridica, 4 % per le società filiali secondo il diritto francese) e il 4,5 % per le attività di deposito (rispettivamente 2 % e 2,5 %). La quota delle banche europee non francesi rispetto alla totalità delle banche estere era pari al 50 % per i crediti e al 70 % per i depositi. Dunque a partire dagli anni ‘70 il Crédit Mutuel si è dovuto misurare con la concorrenza delle reti estere sul territorio francese. Inoltre, il mercato del risparmio bancario liquido al quale apparteneva il Livret bleù, che comprende anche il «Codevi», il «LEP», il «Livret jeune», i conti su libretti ordinari e il «CEL» (51), era già aperto alla concorrenza nel periodo considerato.
(90)
La Commissione conclude dunque che i quattro criteri di sussistenza di un aiuto sono riuniti.
7.1.2.5. Illegalità della misura di aiuto
(91)
Infine, la misura di aiuto è illegale in quanto non è stata notificata alla Commissione conformemente all’articolo 108, paragrafo 3, del TFUE ed è stata attuata dopo l’entrata in vigore in Francia del trattato che istituiva la Comunità economica europea.
(92)
In risposta all’argomentazione delle autorità francesi secondo cui l’aiuto sarebbe esistente in quanto adottato anteriormente al termine di recepimento della seconda direttiva bancaria, fissato al 1o gennaio 1993, la Commissione sottolinea che la direttiva mirava a realizzare il mercato interno nel settore degli enti creditizi sotto il profilo della libertà di stabilimento e della libera prestazione di servizi. Ciò non implica che il mercato in questione fosse chiuso alla concorrenza prima dell’adozione della commissione d’intermediazione, ma semplicemente che esistevano ancora alcuni ostacoli al libero stabilimento e alla libera prestazione di servizi nel settore bancario. La decisione del 10 maggio 2007 sottolinea che il Livret bleù appartiene a un «mercato» del risparmio bancario liquido, il che presuppone un’apertura dell’attività interessata alla concorrenza, ma non conferma in alcun modo l’argomentazione delle autorità francesi secondo la quale l’attività in questione sarebbe stata aperta alla concorrenza solo nel 1993. Al contrario, la decisione fa riferimento all’esistenza di un mercato «maturo» (52).
7.2. Compatibilità dell’aiuto con il mercato interno
(93)
Poiché la misura in questione contiene elementi di aiuto di Stato, la Commissione deve analizzarne la compatibilità con il mercato interno.
(94)
L’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE recita: «Le imprese incaricate della gestione di servizi di interesse economico generale […] sono sottoposte alle norme del presente trattato, e in particolare alle regole di concorrenza, nei limiti in cui l’applicazione di tali norme non osti all’adempimento, in linea di diritto e di fatto, della specifica missione loro affidata. Lo sviluppo degli scambi non deve essere compromesso in misura contraria agli interessi della Comunità.»
(95)
Conformemente alla giurisprudenza della Corte, alla prassi della Commissione e alla disciplina comunitaria del 2005, l’articolo 106, paragrafo 2 del TFUE dispone che un aiuto di Stato a un’impresa incaricata della gestione di un servizio d’interesse economico generale possa essere dichiarato compatibile con il mercato interno ove la misura di aiuto soddisfi le seguenti condizioni:
a)
il servizio fornito possiede le caratteristiche di un servizio d’interesse economico generale;
b)
l’impresa è effettivamente stata incaricata dallo Stato dell’adempimento di tale servizio d’interesse economico generale mediante uno o più atti ufficiali;
c)
sono rispettati i principi di necessità e proporzionalità, e
d)
lo sviluppo degli scambi non è compromesso in misura contraria agli interessi dell’Unione.
(96)
Le condizioni a) e b) sono soddisfatte per le ragioni esposte nel considerando 81.
(97)
Per quanto riguarda la condizione d), la Commissione non dispone di alcuna indicazione secondo la quale gli scambi intracomunitari sono stati compromessi in modo così sostanziale da inficiarne il soddisfacimento. In particolare, la decisione del 10 maggio 2007 chiedeva di porre fine all’esclusiva del diritto di distribuzione del Livret bleù, in quanto i relativi diritti speciali costituivano una limitazione alla libera prestazione di servizi all’interno della Comunità (53). Tuttavia, non si può ritenere che la commissione d’intermediazione, purché non abbia sovracompensato la missione di servizio d’interesse generale affidata al Crédit Mutuel, incida sullo sviluppo degli scambi in misura contraria agli interessi dell’Unione.
(98)
La Commissione esamina pertanto qui di seguito se i principi di necessità e proporzionalità siano stati rispettati, vale a dire se l’importo della compensazione che costituisce la commissione d’intermediazione non abbia ecceduto quanto necessario per coprire i costi inerenti all’adempimento degli obblighi di servizio pubblico, tenendo conto degli introiti relativi agli stessi nonché di un utile ragionevole (54).
(99)
Nell’accertare che non ci sia stata sovracompensazione (cfr. sottosezione 7.2.5), la Commissione adotta - per il periodo compreso tra il 27 settembre 1991 (cfr. sottosezione 7.2.1) e il 31 dicembre 2005 - un approccio globale (cfr. sottosezione 7.2.2). Essa prende in considerazione tutti i vantaggi legati al Livret bleù, senza tuttavia includere un eventuale effetto di richiamo di cui non è stato possibile stabilire la portata (cfr. sottosezione 7.2.3), e tiene conto di un margine di utile ragionevole (cfr. sottosezione 7.2.4), anche per i fondi accentrati presso la CDC.
7.2.1. Inizio del periodo considerato al 27 settembre 1991
(100)
Nella decisione di estensione, il calcolo dei risultati netti del Livret bleù al fine di valutare se sussistesse un’eventuale sovracompensazione comprendeva i risultati dell’intero anno 1991 (55). In altri termini, i ricavi netti provenienti dalle destinazioni libere e dalle destinazioni d’interesse generale venivano presi in considerazione a partire dal 1o gennaio 1991.
(101)
Come esposto nei considerando 75 e 76, l’unica misura in causa nel presente procedimento è la commissione d’intermediazione, il cui principio è stato istituito il 27 settembre 1991, quando il Crédit Mutuel è stato incaricato di accentrare i suoi fondi presso la CDC per finanziare l’edilizia sociale. Precedentemente a quella data, non esistevano né la commissione d’intermediazione né l’accentramento presso la CDC. Di conseguenza, la Commissione è tenuta a iniziare la sua valutazione della proporzionalità dell’aiuto a partire da tale data.
(102)
I costi e gli introiti relativi all’adempimento del servizio d’interesse economico generale non possono dunque essere precedenti al 27 settembre 1991. In altri termini, è solo a partire dal varo della misura di aiuto in questione (la commissione d’intermediazione) che si possono considerare i costi e gli introiti relativi all’adempimento del servizio d’interesse economico generale finanziato da questo aiuto. In conclusione, la Commissione ritiene che la sua decisione di estensione comportasse un’incoerenza in quanto limitava la misura di aiuto alla sola commissione d’intermediazione creata il 27 settembre 1991, ma continuava a considerare gli introiti netti dei Livret bleù per il periodo compreso tra il 1o gennaio 1991 e il 27 settembre 1991.
(103)
Poiché il Crédit Mutuel è in grado di comunicare i risultati netti delle destinazioni d’interesse generale e delle destinazioni libere unicamente su base annuale, la Commissione ritiene che, per l’anno 1991, si debba tenere conto solo dei risultati netti corrispondenti al periodo compreso tra il 27 settembre 1991 e il 31 dicembre 1991, rapportando i risultati netti per l’intero esercizio in modo proporzionale al numero di giorni pertinenti, vale a dire 96/365. I risultati netti per fondi accentrati presso la CDC per l’anno 1991 possono essere conteggiati integralmente in quanto, come esposto nel considerando 101, l’accentramento è stato introdotto per l’appunto dopo il 27 settembre 1991, per cui matematicamente, nessuna parte di tali risultati può riferirsi al periodo compreso tra il 1o gennaio 1991 e il 27 settembre 1991.
7.2.2. Approccio globale fino al termine del 2005 e annuale successivamente
(104)
Nella sua decisione di estensione, la Commissione ha raccomandato l’adozione di un approccio annuale per valutare se vi sia stata un’eventuale sovracompensazione. Questa impostazione deriva dalla disciplina comunitaria del 2005 e costituisce un cambiamento rispetto alla prassi precedente. Infatti, prima dell’adozione della disciplina comunitaria del 2005, al momento di valutare l’esistenza di un’eventuale sovracompensazione, la Commissione seguiva un approccio che si potrebbe definire «globale», in base al quale gli importi relativi agli anni di sovracompensazione potevano, senza limitazioni, venire compensati con quelli relativi agli anni di sottocompensazione (56).
(105)
In virtù del punto 26 della disciplina comunitaria del 2005, la Commissione applicherà agli aiuti non notificati la nuova disciplina qualora l’aiuto sia stato concesso dopo la sua pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea, mentre negli altri casi sono d’applicazione le disposizioni in vigore al momento della concessione dell’aiuto. L’aiuto in causa viene concesso annualmente (57) e non è stato notificato. La disciplina comunitaria del 2005 è stata pubblicata nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea il 29 novembre 2005. Si debbono di conseguenza applicare le regole in vigore al momento della concessione dell’aiuto per il periodo precedente al 2006 e la disciplina comunitaria del 2005 per il periodo compreso tra il 1o gennaio 2006 e la fine della misura al 31 dicembre 2008.
(106)
La disciplina comunitaria del 2005 raccomanda un approccio «annuale» in cui il calcolo di un’eventuale sovracompensazione deve essere effettuato annualmente, senza la possibilità di riportare l’importo di una sovracompensazione annua sull’anno successivo, tranne ove non superi il 10 % del totale della compensazione annua (58).
(107)
Prima dell’adozione della disciplina comunitaria del 2005, invece, nel verificare che l’impresa avesse ottenuto stata sovracompensazioni a fronte dell’adempimento della missione di servizio pubblico, la Commissione adottava un’impostazione «globale» (cfr. considerando 104) (59).
(108)
Nell’impostazione globale, i risultati annui netti, cumulati anno dopo anno, vengono attualizzati applicando il tasso di riferimento per la Francia al 1o gennaio di ogni anno (60).
7.2.3. Vantaggi considerati
(109)
Ai sensi del punto 17, prima frase, della disciplina comunitaria del 2005 «le entrate da prendere in considerazione devono comprendere perlomeno tutte le entrate percepite grazie al servizio d’interesse economico generale». Quando si va a verificare che non vi sia stata eventualmente sovracompensazione, occorre dunque tenere conto del risultato netto delle destinazioni d’interesse generale e delle destinazioni libere durante il periodo in esame. La Commissione ritiene infatti che questi risultati siano proventi istituiti dalla Francia dal 27 settembre 1991 in poi a favore del Crédit Mutuel, nel quadro del servizio d’interesse generale cui quest’ultimo adempie finanziando l’edilizia sociale attraverso la CDC. In contabilità analitica, queste destinazioni sono ricondotte a una risorsa specifica: i depositi raccolti grazie alla distribuzione del Livret bleù. In condizioni concorrenziali di mercato (senza alcun diritto speciale di distribuire un prodotto di risparmio defiscalizzato), il Crédit Mutuel non sarebbe forse stato in grado di procurarsi questa risorsa allo stesso costo, cosicché le destinazioni e le risorse corrispondenti vanno inquadrate nell’economia globale del sistema del Livret bleù. D’altronde, la Francia stessa ha confermato l’esistenza di un legame tra questi impieghi, il Livret bleù e la missione di finanziamento dell’edilizia sociale riallocando i relativi fondi presso la CDC a partire dal 1991 (61). In altri termini, assegnando il 27 settembre 1991 al Crédit Mutuel il servizio d’interesse economico generale di raccolta di depositi centralizzati presso la CDC e destinati a finanziare l’edilizia sociale, la Francia conferma l’assegnazione al Crédit Mutuel della distribuzione del Livret bleù. L’utile risultante dall’utilizzo di fondi depositati su quest’ultimo deve dunque essere considerato da quella data come una remunerazione concessa al Crédit Mutuel per la fornitura del servizio d’interesse economico generale.
(110)
Il ricorrente e altre autorità o organismi (il Conseil de la concurrence oltre a vari rapporti di parlamentari o di organismi di ricerca (62) ritengono che il diritto esclusivo di distribuzione del Livret bleù abbia prodotto un «effetto di richiamo» che ha consentito al Crédit Mutuel di attrarre e fidelizzare una clientela alla quale ha venduto altri prodotti bancari oltre al Livret bleù. Nella decisione di estensione, la Commissione non ha escluso che il Livret bleù abbia potuto generare introiti indiretti grazie all’effetto di richiamo (63), ma ha ricordato che fino a quel momento non era stato possibile quantificare tali introiti (64).
(111)
Al termine dell’istruzione del presente procedimento, la Commissione constata che, sebbene non si possa escludere l’esistenza di un effetto di richiamo, i dati raccolti non le permettono nel caso di specie di quantificare l’eventuale effetto di richiamo in modo sufficientemente fondato.
(112)
Nei documenti presentati dai ricorrenti si presume l’esistenza di effetti di richiamo, senza tuttavia apportarne una prova formale e soprattutto senza riuscire a valutare con precisione l’incidenza finanziaria di questi effetti.
(113)
Per quanto riguarda le valutazioni dello studio Glais (cfr. considerando 52 e 53, la Commissione osserva che il Crédit Mutuel può a buon diritto affermare che queste analisi statistiche non forniscono alcuna prova certa di un effetto di richiamo quantificabile.
(114)
Nelle osservazioni dei ricorrenti sono state proposte tre valutazioni soggettive. Anzitutto, considerato il fatto che le altre banche avevano offerto di distribuire il Livret bleù con una commissione dell’1 %, i ricorrenti hanno proposto un ordine di grandezza approssimativo dell’effetto di richiamo calcolando la differenza tra il livello della commissione percepita dal Crédit Mutuel e questo tasso dell’1 %, vale a dire lo 0,3 %, corrispondente a circa 300 milioni di FRF all’anno. Tuttavia, nulla consente di provare che i concorrenti del Crédit Mutuel avrebbero potuto, durante il periodo considerato, espletare tale missione alle stesse condizioni con un livello di remunerazione pari all’1 %. Inoltre, questa prima argomentazione non dimostra l’effetto di richiamo, ma sembra sostenere che il Crédit Mutuel ha beneficiato di una sovracompensazione, il che non è vero, come sarà dimostrato. Nulla permette di dimostrare che l’effetto di richiamo corrisponda alla differenza tra la commissione d’intermediazione e la minore commissione ipotetica che i concorrenti del Crédit Mutuel proponevano di percepire come corrispettivo della loro distribuzione del Livret bleù.
(115)
In base al secondo metodo proposto dai ricorrenti, l’effetto di richiamo verrebbe misurato in funzione della crescita delle quote di mercato del Crédit Mutuel. Tale metodo di valutazione non è fondato, in quanto si basa sul postulato che gli aumenti delle quote di mercato siano dovuti unicamente al Livret bleù, postulato che nessun elemento obiettivo suffraga.
(116)
La terza valutazione del diritto esclusivo di distribuzione si basa sul mancato introito fiscale indotto dalla defiscalizzazione del Livret bleù. Se il Crédit Mutuel avesse voluto distribuire senza defiscalizzazione un libretto di risparmio offrendo, qualunque fosse la situazione fiscale dei risparmiatori, lo stesso rendimento netto del Livret bleù, avrebbe effettivamente dovuto accollarsi un costo pari all’ammontare dell’imposta nozionale (potenziale) corrisposta dai risparmiatori. Secondo i ricorrenti, si deve ritenere che il vantaggio fiscale pari a 4,5 miliardi di FRF per il periodo 1991-1997 abbia fruttato al Crédit Mutuel vantaggi indotti dello stesso importo. Questo ragionamento non può essere accettato, in quanto il Crédit Mutuel verosimilmente non avrebbe distribuito il Livret bleù alle stesse condizioni se avesse dovuto assumersi integralmente il costo della defiscalizzazione, di cui del resto i soci beneficiano direttamente.
(117)
I possibili vantaggi in questione sono difficili da dimostrare e da quantificare. Il vantaggio economico diretto ricavato dalla gestione del Livret bleù è direttamente misurabile sulla scorta della contabilità del Livret bleù. Per desumere invece il vantaggio economico indotto dalla vendita di altri prodotti o servizi ai clienti fidelizzati dal Livret bleù dalla contabilità analitica di questi altri prodotti, occorrerebbe riuscire a operare automaticamente una distinzione fra quel che si è venduto ai clienti fidelizzati o attratti al Crédit Mutuel dal Livret bleù e quello che sarebbe stato possibile vendere ai clienti arrivati al Crédit Mutuel per altre considerazioni, cosa non fattibile. Per queste ragioni, il consulente della Commissione non ha potuto valutare l’eventuale effetto di richiamo attenendosi al metodo contabile applicato per quantificare l’insieme dei vantaggi economici diretti derivanti dal Livret bleù.
(118)
I tentativi di valutazione più sofisticati dell’effetto di richiamo cui ha proceduto il consulente della Commissione non sono stati coronati da successo. Di conseguenza, la Commissione non ritiene possibile tener conto dell’eventuale vantaggio derivante dall’effetto di richiamo nel calcolo per accertare che non vi sia stata sovracompensazione.
7.2.4. Calcolo del margine di utile ragionevole
(119)
Nell’accertare l’assenza di sovracompensazione per l’impresa incaricata di un servizio d’interesse economico generale, occorre tener conto di un margine di utile ragionevole (65). La disciplina comunitaria del 2005 precisa che per «margine di utile ragionevole si deve intendere un tasso di remunerazione del capitale proprio che deve tenere conto del rischio, o dell’assenza di rischio, per l’impresa […]. In genere questo tasso non deve superare il tasso medio rilevato nel settore interessato nel corso degli ultimi anni» (66).
(120)
Nella decisione di estensione (67) la Commissione aveva ritenuto che si dovesse applicare alle destinazioni d’interesse generale e a quelle libere un margine di utile ragionevole pari in media al 6 % dei fondi propri per tali destinazioni. Questo tasso, variabile di anno in anno e pari in media al 6 %, corrisponde al tasso di redditività inizialmente indicato dal Crédit Mutuel: questi aveva considerato come costo dei fondi propri l’importo dei dividendi effettivamente distribuiti durante l’anno in questione. Nella presente decisione, per tener conto di un margine di utile ragionevole nel verificare l’assenza di un’eventuale sovracompensazione, la Commissione non si discosta, relativamente alle destinazioni libere e a quelle d’interesse generale, dall’impostazione già seguita nella decisione di estensione, descritta nella sezione 7.2.5.
(121)
Nella sua decisione di estensione (68), tuttavia, la Commissione riteneva di non dovere applicare questo margine di utile ragionevole ai depositi accentrati presso la CDC in quanto non comportano alcun costo in fondi propri ai sensi della regolamentazione prudenziale; si tratta infatti di depositi non già investiti dal Crédit Mutuel, ma semplicemente assegnati alla CDC. Sotto il profilo prudenziale, il rischio di credito legato ai fondi accentrati presso la CDC è considerato pari all’esposizione nei confronti dello Stato (Repubblica francese), con una ponderazione di rischio pari a zero, che pertanto non necessita di fondi propri.
(122)
Non tener conto di alcun margine di utile ragionevole con riferimento ai fondi accentrati presso la CDC implicherebbe una progressiva diminuzione del margine di utile ragionevole totale (relativo da un lato alle destinazioni di interesse generale e libere, dall’altro ai fondi accentrati presso la CDC) dal 1991 al 1999, fino alla completa scomparsa dal 2000 in poi, per effetto dell’accentramento presso la CDC della totalità dei fondi, avvenuta nel 1999 (69).
(123)
Nella lettera del 1o settembre 2006 contenente le loro osservazioni in risposta alla decisione di estensione, le autorità francesi hanno confermato che i fondi accentrati presso la CDC non utilizzavano fondi propri regolamentari. A loro parere, tuttavia, stante che non è pertinente applicare il rapporto di solvibilità europeo dal momento in cui, nel 1999, i fondi sono stati interamente accentrati presso la CDC, per calcolare il margine di utile ragionevole corrispondente al Livret bleù il Crédit Mutuel [propone di] integrare un costo in fondi propri estrapolato da quello degli altri prodotti di risparmio e delle altre risorse». La Commissione non considera soddisfacente questo metodo, in quanto equivale ad attribuire artificialmente alle risorse accentrate presso la CDC un fabbisogno di capitale regolamentare vincolato a quello medio per le altre attività del Crédit Mutuel, le quali sono completamente indipendenti dal Livret bleù.
(124)
La circostanza che non vi sia necessità di fondi propri regolamentari mostra l’inesistenza di un rischio di perdita di credito, rischio che i fondi accentrati presso la CDC infatti non comportano. Nemmeno l’attività di raccolta di depositi per conto della CDC presenta rischi di liquidità (escluso il rischio intramensile), o ancora di trasformazione delle scadenze, in quanto l’importo destinato alla CDC viene adeguato mensilmente in funzione dell’evoluzione dei depositi e il tasso d’interesse pagato dalla CDC viene immediatamente trasferito ai depositanti. È dunque appurato che questo servizio d’interesse economico generale presenta un basso livello di rischio per il Crédit Mutuel. Tuttavia esistono alcuni altri tipi di rischio, quali il rischio operativo, il rischio economico (vale a dire che il livello di remunerazione non copra i costi sostenuti), il rischio giuridico e il rischio reputazionale. D’altronde, altre attività bancarie quali la distribuzione di fondi comuni, la gestione del patrimonio o la vendita di prodotti finanziari (come azioni e obbligazioni), pur non utilizzando fondi propri regolamentari sono molto redditizie. Non esiste dunque un nesso diretto tra l’utilizzo di fondi propri regolamentari - calcolato sulla base di regole prudenziali che peraltro non sono intese a valutare la redditività di un’attività - e l’utile previsto di un’attività.
(125)
Occorre però constatare che, nel caso di specie, se la Commissione autorizza il Crédit Mutuel a ottenere un margine di utile ragionevole per i fondi accentrati presso la CDC, essa riconosce che determinare il livello adeguato di tale utile è un esercizio che comporta una valutazione economica complessa. Il Livret bleù è infatti un prodotto bancario atipico con caratteristiche miste di prodotto di risparmio e di conto corrente, per il quale i fondi raccolti vengono accentrati presso un ente pubblico. Non esistono dunque nello specifico prodotti simili direttamente comparabili, in grado di fornire un’indicazione circa il margine ragionevole di utile.
(126)
In mancanza di prodotti sufficientemente comparabili al Livret bleù, la Commissione reputa di potere utilizzare nel caso di specie due indicatori atti a valutare se, per i fondi accentrati presso la CDC, un determinato margine di utile possa essere considerato ragionevole. Questi due indicatori sono:
a)
il margine di profitto del settore bancario francese, vale a dire il risultato al netto d’imposte diviso per il fatturato (nella fattispecie il fatturato delle banche è rappresentato dai loro risultati operativi). Utilizzando i fatturati del settore bancario francese per il periodo in esame (dal 27 settembre 1991 a fine 2008) si ottiene un margine di profitto medio pari al 23 % annuo;
b)
il tasso di rendimento del settore bancario francese, vale a dire il risultato al netto d’imposte diviso per l’importo delle attività. Il tasso di rendimento medio annuo per l’intero periodo considerato è di 45 punti di base (0,45 %).
(127)
La tabella che segue (70) riporta il margine di profitto e il tasso di rendimento del settore bancario francese per il periodo 1993-2008 (non sono disponibili dati precedenti al 1993):
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008 (72)
Risultato al netto d’imposte (71)
15,2
2,7
25,0
41,0
67,5
14,4
19,8
22,5
24,6
23,5
23,4
29,6
31,3
46,2
34,3
-4,4
Risultato operativo (71)
362,4
335,4
345,6
356,1
375,3
60,8
64,6
70,5
74,9
77,0
80,6
83,5
89,5
104,1
98,0
79,1
Margine di profitto
4,2 %
0,8 %
7,2 %
11,5 %
18 %
23,7 %
30,6 %
31,9 %
32,8 %
30,6 %
29,0 %
35,5 %
35,0 %
44,4 %
35,1 %
-5,6 %
Margine di profitto medio
22,8 %
Attività (71)
Non disponibile
16 333
17 216
18 291
19 894
3 052
3 394
3 452
3 783
3 793
3 960
4 390
5 275
6 041
7 061
7 699
Tasso di rendimento
Non disponibile
0,02 %
0,15 %
0,22 %
0,34 %
0,47 %
0,58 %
0,65 %
0,65 %
0,62 %
0,59 %
0,68 %
0,59 %
0,77 %
0,49 %
-0,05 %
Tasso di rendimento medio
0,45 %
(128)
Per calcolare il margine di profitto e il tasso di rendimento del Crédit Mutuel relativamente all’attività di raccolta di depositi accentrati presso la CDC, la Commissione utilizza i valori seguenti:
a)
per il denominatore del margine di profitto, gli introiti percepiti per l’attività di raccolta di depositi accentrati presso la CDC, vale a dire l’importo annuo della commissione d’intermediazione;
b)
per il denominatore del tasso di rendimento, i depositi trasferiti alla CDC;
c)
per il numeratore, vale a dire il risultato al netto d’imposte, la Commissione ritiene che, considerando come utile ragionevole un margine del 4,2 % sull’attività di raccolta di depositi presso la CDC, ovvero un utile al netto d’imposte pari al 4,2 % della commissione d’intermediazione ricevuta dalla CDC, il Crédit Mutuel non beneficia di una sovracompensazione (cfr. la tabella del considerando 132).
(129)
Per quanto riguarda il secondo indicatore (il tasso di rendimento), la Commissione osserva che, se si considera un rendimento di 5 punti base come margine di utile ragionevole sull’attività di raccolta di depositi accentrati presso la CDC, vale a dire se si considera un risultato al netto d’imposte equivalente allo 0,05 % dell’importo totale dei depositi trasferiti alla CDC, ne risulta che il Crédit Mutuel non ha ricevuto una sovracompensazione per la gestione del Livret bleù nel periodo in esame.
(130)
Secondo la disciplina comunitaria del 2005, l’utile ragionevole non deve eccedere il tasso medio rilevato nel settore interessato durante il periodo considerato. Autorizzare un margine di profitto del 4,2 % rappresenta meno di un quinto del margine di profitto medio nel settore bancario (22,8 %). Poiché, come esposto nel considerando 124, l’attività di raccolta di depositi accentrati presso la CDC è un’attività a basso rischio e pertanto a basso rendimento, la Commissione reputa che un margine di profitto del 4,2 % non sia palesemente eccessivo e possa considerarsi nel caso di specie un utile ragionevole.
(131)
La Commissione ritiene parimenti che conteggiare un utile di 5 punti base per i fondi accentrati presso la CDC sia ragionevole rispetto al tasso di rendimento medio di 45 punti base nel settore bancario francese per il periodo in esame e rappresenti una soglia bassa e prudente di quello che nel caso in esame può ritenersi un margine di utile non palesemente irragionevole. Inoltre, questo utile contenuto rispecchia in maniera appropriata il livello di rischio cui il Crédit Mutuel si espone nel raccogliere fondi per la CDC, di cui si è detto nel considerando 124, che è esiguo.
7.2.5. Verifica dell’assenza di sovracompensazione
(132)
Sulla base delle considerazioni suesposte, la Commissione ha proceduto a una verifica - illustrata nella tabella che segue - dell’assenza di sovracompensazione secondo il metodo riportato nelle sottosezioni 7.2.1-7.2.4 (73):
(in milioni di EUR)
COMPENSAZIONE
SOVRACOMPENSAZIONE O SOTTOCOMPENSAZIONE
Anno
Commissione d’intermediazione
(annua)
Impostazione globale (74)
(fino a tutto il 2005)
Impostazione annuale (75)
(a partire dal 2006)
1991 (dal 27.9.1991 al 31.12.1991)
1,5
43,8
Non rileva
(l’impostazione globale si applica fino al 2005, cfr. sottosezione 7.2.2.)
1992
9,1
125,1
1993
16,8
184,0
1994
36,6
127,3
1995
59,5
114,5
1996
74,7
107,8
1997
82,3
88,4
1998
118,9
92,0
1999
188,9
98,3
2000
188,2
106,3
2001
181,9
91,3
2002
187,8
76,3
2003
197,7
61,2
2004
204,4
45,7
2005
196,7
15,0
2006
[…]
-39,1
2007
[…]
-24,3
2008
[…]
-6,1
(133)
Si può constatare che la sovracompensazione a fine anno 2005 (15 milioni di EUR) è inferiore al 10 % della compensazione del 2005 (196,7 milioni di EUR). Ai sensi del punto 21 della disciplina del 2005, questo importo può formare oggetto di riporto all’anno successivo. Il risultato finale è una sottocompensazione di -6,1 milioni di EUR a fine 2008 per l’intero periodo considerato.
(134)
La Commissione può dunque concludere che la commissione d’intermediazione non ha sovracompensato il Crédit Mutuel per il servizio d’interesse economico generale affidatogli dal 27 settembre 1991 fino a tutto il 2008.
8. CONCLUSIONE
(135)
La Commissione constata che la Repubblica francese ha illegalmente accordato la misura in questione in violazione dell’articolo 108, paragrafo 3, del TFUE. Ciononostante, l’aiuto può ritenersi compatibile con il mercato interno ai sensi dell’articolo 106, paragrafo 2, del TFUE, in quanto la compensazione versata dallo Stato non ha ecceduto quanto necessario per coprire i costi determinati agli obblighi di servizio pubblico, tenuto conto degli introiti relativi agli stessi nonché di un margine di utile ragionevole per il loro adempimento.
HA ADOTTATO LA PRESENTE DECISIONE:
Articolo 1
L’aiuto di Stato cui la Repubblica francese ha dato esecuzione a favore del Crédit Mutuel, sulla base del decreto del 27 settembre 1991 che definiva gli obiettivi d’interesse generale cui il Crédit Mutuel doveva destinare i fondi di deposito raccolti, è compatibile con il mercato interno.
Articolo 2
La Repubblica francese è destinataria della presente decisione.
Fatto a Bruxelles, il 24 maggio 2011.