32005L0085
L 326/13
ОФИЦИАЛЕН ВЕСТНИК НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
ДИРЕКТИВА 2005/85/ЕО НА СЪВЕТА
от 1 декември 2005 година
относно минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите-членки
СЪВЕТЪТ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ,
като взе предвид Договора за създаване на Европейската общност, и по-специално член 63, първи параграф, точка 1, буква г) от него,
като взе предвид предложението на Комисията (1),
като взе предвид становището на Европейския парламент (2)
като взе предвид становището на Икономическия и социален комитет (3),
като има предвид, че:
(1)
Общата политика в областта на убежището, включително Общата европейска система за убежище, е част от целта на Европейския съюз за постепенно създаване на зона на свобода, сигурност и правосъдие, която е отворена за тези, които, принудени от обстоятелствата, търсят по законен път закрила в Общността.
(2)
Европейският съвет по време на специалното си заседание в Тампере на 15 и 16 октомври 1999 г. се договори да работи за установяването на Обща европейска система за убежище, която се основава на пълното и цялостно прилагане на Женевската конвенция за статута на бежанците от 28 юли 1951 г., изменена с Нюйоркския протокол от 31 януари 1967 г. („Женевската конвенция“), като по този начин се утвърждава принципа на неотблъскване, както и че никои няма да бъде върнат обратно, където има опасност от преследване.
(3)
Заключенията от Тампере уточняват също така, че една такава система следва да включва, в краткосрочна перспектива, общи норми за справедливи и обективни процедури за убежище в държавите-членки и в по-дългосрочна перспектива - норми на Общността по отношение на обща процедура за убежище в Европейската общност.
(4)
Минималните норми, които са предвидени с настоящата директива относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите-членки, представляват следователно първата мярка в областта на процедурите за убежище.
(5)
Основната цел на настоящата директива е установяването в Общността на минимална рамка за процедурата за предоставяне и отнемане на статут на бежанец.
(6)
Сближаването на нормите за процедурата за предоставяне и отнемане на статут на бежанец би следвало да допринесе за ограничаването на вторичното движение на кандидатите за убежище между държавите-членки в случаите, когато такова движение се дължи на различията в правната рамка при отделните държави-членки.
(7)
В самата същност на минималните норми се корени правомощието на държавите-членки да въвеждат или запазят по-благоприятни разпоредби за лицата от трети страни или лицата без гражданство, които търсят международна закрила, основана на факта, че съответното лице е бежанец по смисъла на член 1, буква А от Женевската конвенция.
(8)
Настоящата директива спазва основните права и признати принципи, а именно тези от Хартата на основните права на Европейския съюз.
(9)
Относно отношението на лицата, които попадат в приложното поле на настоящата директива, държавите-членки имат задълженията, които произтичат от актовете на международното право, по които те са страни, и които забраняват дискриминацията.
(10)
Важно е по отношение на молбите за убежище решенията да се вземат на основа на факти, на първа инстанция, от органи, чийто персонал притежава необходимите познания или е преминал необходимото обучение по въпросите, свързани с правото на убежище и бежанците.
(11)
В интерес едновременно и на държавите-членки, и на търсещите убежище е молбите за убежище да получават възможно най-бързо решение. Организацията по разглеждането на молбите за убежище следва да се остави на преценката на държавите-членки, така че те да имат възможност, с оглед на националните си нужди, да предоставят приоритет на определени молби или да ускоряват разглеждането им при спазване на предвидените с настоящата директива норми.
(12)
Понятието обществен ред може да покрива присъда за тежко престъпление.
(13)
В интерес на правилното определяне на лицата, които се нуждаят от закрила като бежанци, по смисъла на член 1 от Женевската конвенция, всеки кандидат, освен изключенията, следва да има ефективен достъп до процедурите, възможност да сътрудничи и да влиза във връзка по подходящия начин с компетентните органи, за да представи съответните факти по своя случай, както и да разполага с достатъчни процедурни гаранции за разглеждане на молбата му на всички етапи на процедурата. Междувременно процедурата по разглеждане на молбата му за убежище следва да осигури по принцип на кандидата поне правото да остане, докато случаят е висящ пред решаващия орган, да има достъп до преводачески услуги, за да изложи аргументите си, ако бъде разпитан от органите, да може да влезе във връзка с представител на Върховния комисар за бежанците на Организацията на обединените нации (ВКБООН) или друга организация, която действа от името на ВКБООН, да има право на точно съобщаване за решението и фактическите и правните мотиви към решението, да има право на правен или друг съветник, както и право да бъде информиран за правното си положение в решителните етапи на процедурата на език, за който има разумни основания да се счита, че той разбира.
(14)
Необходимо е освен това да се определят специални процедурни гаранции за непридружаваните непълнолетни, поради тяхната уязвимост. В тази връзка основно съображение за държавите-членки следва да представляват висшите интереси на детето.
(15)
Когато един кандидат подаде последваща молба, без да представи нови доказателства или нови основания, би било ненужно да се задължават държавите-членки да стартират нова процедура по пълно разглеждане на молбата. В подобни случаи би следвало държавите-членки да имат избор измежду процедурите, предвиждащи изключения от гаранциите, от които обичайно се ползва кандидатът.
(16)
Голям брой молби за убежище се подават на границата или в транзитни зони на държавата-членка, преди да е взето решение за влизането на кандидата. Държавите-членки следва да могат да запазят съществуващите процедури, които са приспособени към специфичната ситуация, за кандидати, които се намират на границата. Основателно би било да се определят общи правила за изключенията, които биха могли да се правят при тези обстоятелства по отношение на гаранциите, от които обичайно се ползват кандидатите. Процедурата на границата следва да се отнася основно до кандидати, които не отговарят на условията за влизане на територията на държавите-членки.
(17)
Основно съображение при преценката на основателността на молба за убежище е сигурността на кандидата в страната му на произход. Когато една трета страна може да бъде счетена за сигурна страна на произход, то държавите-членки следва да могат да я определят като такава и да предположат, че съответният кандидат е на сигурно място там, освен ако последният представи сериозни доказателства в полза на противното.
(18)
Предвид достигнатата степен на хармонизация по отношение на условията, на които трябва да отговарят гражданите на трета страна и лицата без гражданство, за да имат основание да търсят статут на бежанец, е необходимо да се изготвят общи критерии за определяне на трети страни като сигурни страни на произход.
(19)
Когато Съветът се убеди, че посочените по-горе критерии са спазени по отношение на съответната страна на произход и че вследствие на това държавата на произход е включена в общия минимален списък на сигурните страни на произход, който се одобрява в съответствие с настоящата директива, държавите-членки следва да бъдат задължени да разглеждат молбите, внасяни от граждани на съответната страна или от лица без гражданство с обичайно местопребиваване в тази страна, като се позоват на оборимата презумция за сигурността на тази страна. Предвид политическата значимост от определянето на сигурни държави на произход, и по специално от случаите на оценка на положението на правата на човека в страната на произход и последствията, до които това може да доведе за съответните политики на Европейския съюз в областта на външните отношения, Съветът следва да се произнесе по изготвянето на списъка или измененията, които се внасят в него, след консултации с Европейския парламент.
(20)
По отношение на техния статут на кандидатки за присъединяване към Европейския съюз и напредъка, който е осъществен от тях за присъединяването, България и Румъния следва да се считат като сигурни страни на произход за целите на настоящата директива, като това важи до датата на тяхното присъединяване.
(21)
Фактът, че определена трета страна е посочена като сигурна страна на произход за целите на настоящата директива, не би следвало да представлява абсолютна гаранция за сигурността на гражданите на тази страна. По своето естество оценката по въпроса за това определение може да отчита само общата ситуация в страната в граждански, правен и политически аспект, както и въпроса за наличието на информация за това, дали лицата, които извършват преследване или мъчение или проявяват нехуманно или унизително отношение и причиняващи такива страдания, действително биват санкционирани, когато бъдат посочени за отговорни за тези си действия в тази страна. За тази цел е важно, когато един кандидат изтъкне сериозни мотиви, които убеждават, че съответната страна не е сигурна в частност, определението на тази страна като сигурна страна да не се счита повече като решаващо по отношение на него.
(22)
Държавите-членки разглеждат всички молби по същество, т.е. извършват преценка дали съответният кандидат би могъл да търси статут на бежанец в съответствие с Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 г. относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (4), освен ако настоящата директива разпорежда противното, а именно в случаите, когато може с основание да се предположи, че другата страна ще пристъпи към разглеждането или ще даде достатъчна закрила. По-конкретно, държавите-членки не са длъжни да разглеждат по същество молба за убежище в случаите, когато първата държава на убежище е предоставила на кандидата статут на бежанец и кандидатът е повторно приет в тази страна.
(23)
Държавите-членки нямат задължение също така да разглеждат по същество молба за убежище, когато с основание могат да очакват кандидатът, поради връзката си с трета страна, според определението на националното право, да иска да получи закрила в тази трета страна. Държавите-членки следва да процедират по този начин в случаите, когато този кандидат е на сигурно място в съответната трета страна. С цел да се избегнат вторично движения на кандидата за убежище, е необходимо да се установят общи принципи за приемането и определянето от страна на държавите-членки на трети страни като сигурни страни.
(24)
Междувременно, по отношение на някои европейски трети страни, които спазват изключително високи норми по отношение на правата на човека и закрилата на бежанците, държавите-членки имат правото да не разглеждат или да не извършват пълно разглеждане на молбите за убежище, подадени от кандидати с произход от тези трети европейски страни, при влизането им на тяхна територия. Предвид последствията, които може да претърпи кандидатът от ограниченото или пропуснато разглеждане на молбата, понятието за трета сигурна страна не следва да се прилага спрямо документация, отнасяща са до трети страни, за които Съветът има информация, че спазват високите норми на сигурност, определени с настоящата директива. Съветът следва да взема такива решения след консултации с Европейския парламент.
(25)
Поради естеството на общите норми, които се отнасят до двете понятия за трети сигурни страни, изложени в настоящата директива, тези понятия влияят в зависимост от това, дали съответната трета страна разрешава или не на кандидата да влиза на нейна територия.
(26)
По отношение на отнемането на статута на бежанец държавите-членки следва да се убедят, че лицата, които се ползват от този статут, са надлежно уведомени за евентуалното преразглеждане на техния статут и имат възможност да изложат своя възглед, преди органите да вземат обосновано решение за отнемането на статута, който им е предоставен. Въпреки това следва да е възможна дерогацията от тези гаранции, когато причините, които обосновават отнемането на статута на бежанец, не касаят промяна в условията, на които се е основавало признаването на този статут.
(27)
Съгласно един от основните принципи на правото на Общността, решенията по молба за убежище и отнемане на статут на бежанец следва да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответния съд, по смисъла на член 234 от Договора. Ефективността на обжалването по отношение и на разглеждането по същество зависи от цялостната административна и правна система на всяка държава-членка.
(28)
В съответствие с член 64 от Договора настоящата директива не засяга упражняването на отговорностите на държавите-членки относно поддържането на обществения ред и опазването на вътрешната сигурност.
(29)
Настоящата директива не се прилага относно процедурите, които са уредени с Регламент (ЕО) № 343/2003 на Съвета от 18 февруари 2003 г. за установяване на критерии и механизми за определяне на държава-членка, компетентна за разглеждането на молба за убежище, която е подадена в една от държавите-членки от гражданин на трета страна (5).
(30)
Прилагането на настоящата разпоредба следва да се оценява периодично най-малко през две години.
(31)
Предвид факта, че целта на настоящата директива, а именно изготвянето на минимални норми относно процедурата за предоставяне и отнемане на статута на бежанец в държавите-членки, не би могла да се изпълни в задоволителна степен от държавите-членки и в тази връзка, поради мащаба или последствията от предприетото действие, би могла да се изпълни по-добре на общностно равнище, Общността може да предприеме мерки, в съответствие с принципите на субсидиарност и пропорционалност, които са уредени в член 5 от Договора. Съгласно принципа за пропорционалност, според изложеното в посочения член, настоящата директива не надвишава това, което е необходимо за постигането на тази цел.
(32)
Съгласно член 3 от Протокола за позицията на Обединеното кралство и Ирландия, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност, Обединеното кралство уведоми с писмо от 24 януари 2001 г. за желанието си да участва в приемането и прилагането на настоящата директива.
(33)
Съгласно член 3 от Протокола за позицията на Обединеното кралство и Ирландия, Ирландия уведоми с писмо от 14 февруари 2001 г. за желанието си да участва в приемането и прилагането на настоящата директива.
(34)
Съгласно членове 1 и 2 от Протокола за позицията на Дания, приложен към Договора за Европейския съюз и Договора за създаване на Европейската общност, Дания не участва в приемането на настоящата директива, не е обвързана от нея и не я прилага,
ПРИЕ НАСТОЯЩАТА ДИРЕКТИВА:
ГЛАВА I
ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
Член 1
Цел
Целта на настоящата директива е да се определят минимални норми относно процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец в държавите-членки.
Член 2
Определения
По смисъла на настоящата директива:
а)
„Женевска конвенция“ означава Конвенцията за статута на бежанците от 28 юли 1951 г., допълнена с Нюйоркския протокол от 31 януари 1967 г.;
б)
„молба“ или „молба за убежище“ означава молба, която е подадена от гражданин на трета страна или лице без гражданство, която може да се счита за молба за международна закрила от страна на определена държава-членка, по силата на Женевската конвенция. Всяка молба за международна закрила се счита за молба за убежище, освен ако съответното лице не поиска изрично друг вид защита, за която се кандидатства отделно;
в)
„кандидат“ или „кандидат за убежище“ означава гражданин на трета страна или лице без гражданство, който/което е подал/о молба за убежище, по отношение на която все още не е взето решение;
г)
„окончателно решение“ е всяко решение, с което се постановява, че гражданинът на трета страна или лицето без гражданство получава статут на бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО, и то не е последвано от обжалване в рамките на глава V от настоящата директива, независимо дали това обжалване има или няма като следствие разрешаването на кандидата да остане на територията на съответната държава-членка в очакване на решение, при условията на приложение III от настоящата директива;
д)
„решаващ орган“ означава всеки квазисъдебен или административен орган в държава-членка, който е компетентен за разглеждането на молбите за убежище и който е компетентен да вземе решение като първа инстанция по такива случаи, при условията на приложение I;
е)
„бежанец“ означава всеки гражданин на трета страна или лице без гражданство, което отговаря на изискванията на член 1 от Женевската конвенция, така както са определени в Директива 2004/83/ЕО;
ж)
„статут на бежанец“ означава признаването от държава-членка на гражданин на трета страна или лице без гражданство за бежанец;
з)
„непридружен непълнолетен“ означава лице под осемнадесетгодишна възраст, което влиза на територията на държавите-членки, без да е придружено от възрастен, който да отговаря за него по закон или по обичай дотогава, докато за него не започне да се грижи ефективно възрастен. Настоящото определение покрива непълнолетните, които са изоставени, след влизането им на територията на държавата-членка;
и)
„представител“ означава лице, което действа от името на организация, която представлява непридружавания непълнолетен в качеството му на законен настойник, лице, което действа от името на национална организация, натоварена с помощта за малолетни и тяхното благополучие, или друг вид представителство, определени да защитят висшите интереси на непълнолетния непридружен;
й)
„отнемане на статута на бежанец“ означава решението, с което компетентният орган отнема статута на бежанец на лице, отказва неговото подновяване или го прекратява в съответствие с Директива 2004/83/ЕО;
к)
„оставане в държава-членка“ означава факта на оставане на територията, включително на границата или в транзитна зона на държавата-членка, в която е подадена или се разглежда неговата молба за убежище.
Член 3
Приложно поле
1. Настоящата директива се прилага за всяка молба за убежище, която е подадена на територията на държави-членки, включително на граница или в транзитна зона, както и по отношение на отнемането на статут на бежанец.
2. Настоящата директива не се прилага за молби за дипломатическо или териториално убежище, които са подадени в представителства на държавите-членки.
3. Държавите-членки прилагат настоящата директива за целия период на процедурата, когато използват или въвеждат процедура, в рамките на която молбите за убежище се разглеждат в качеството им на молби, основаващи се на Женевската конвенция и в качествата им на молби от друг вид за международна защита, предоставяна при условията на член 15 от Директива 2004/83/ЕО.
4. Държавите-членки могат освен това да решат да прилагат настоящата директива при процедурите за разглеждане на всички видове международна закрила.
Член 4
Компетентни органи
1. Държавите-членки определят по всички процедури решаващи органи, които да отговарят за извършването на съответното разглеждане на молбите, в съответствие с разпоредбите на настоящата директива, а именно - член 8, параграф 2 и член 9.
Съгласно член 4, параграф 4 от Регламент (ЕО) № 343/2003, молбите за убежище, които са подадени в държавата-членка до органите на друга държава-членка, които извършват в тази държава-членка имиграционен контрол, се разглеждат от държавата-членка, на територията на която е подадена молбата.
2. Държавите-членки могат да предвидят въпреки това друг орган да бъде компетентен за:
а)
разглеждане на случаите, при които се предвижда прехвърлянето на кандидата в друга държава, в съответствие с нормативната уредба за критериите и механизмите за определение на държавата, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище, като това важи до момента на прехвърлянето или докато съответната държава откаже да приеме или да приеме повторно на своя издръжка кандидата;
б)
това решението по молбата да е взето съобразно националните норми за сигурността, при условие че решаващият орган се е консултирал преди решението, за да узнае дали кандидатът отговаря на условията, които са необходими за предоставяне на статут на бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО;
в)
пристъпване към предварително разглеждане в съответствие с член 32, при условие че този орган има достъп до делото на кандидата по предходна негова молба;
г)
разглеждане на представителните за процедурата случаи, които са предвидени в член 35, параграф 1;
е)
отказ за разрешение за влизане, в рамките на процедурата по член 35, параграфи 2 - 5, при условията и в съответствие с разпоредбите, предвидени за това;
е)
установяване, дали кандидатът прави опит за влизане или е влязъл в определена държава-членка от сигурна трета страна по смисъла на член 36 при условията и в съответствие с разпоредбите, предвидени в посочения член.
3. Когато органите са определени в съответствие с параграф 2, държавите-членки гарантират, че служителите на тези органи притежават съответните познания или са преминали необходимото обучение, което им позволява да изпълняват задълженията си по прилагане на настоящата директива.
Член 5
По-благоприятни разпоредби
Държавите-членки могат да предвидят или да запазят по-благоприятни норми по отношение на процедурите за предоставяне и отнемане на статута на бежанец, стига тези норми да бъдат съвместими с настоящата директива.
ГЛАВА II
ОСНОВНИ ПРИНЦИПИ И ГАРАНЦИИ
Член 6
Достъп до процедурата
1. Държавите-членки могат да изискват молбите за убежище да бъдат подадени от кандидата лично и/или на определено място.
2. Държавите-членки гарантират, че всяко пълнолетно правоспособно лице има право да подаде молба за убежище от свое име.
3. Държавите-членки могат да предвидят, че може да бъде подавана молба от кандидата от името на лицата на негова издръжка. В този случай държавите-членки гарантират пълнолетните лица на издръжка на кандидата да са дали съгласието си молбата да бъде подадена от тяхно име; при липса на такова съгласие тези лица имат възможност да подадат молба от свое име.
Съгласието се изисква в момента, в който се подава молбата, или след това, в момента на личното интервю с пълнолетното лице, което е на издръжка.
4. Държавите-членки могат да определят в национално си законодателство:
a)
случаите, в които малолетен може да подаде молба от свое име;
б)
случаите, при които молбата на непридружавания малолетен се подава от определен представител в съответствие с член 17, параграф 1, буква а);
в)
случаите, при които подаването на молбата за убежище изисква също подаване на молба за убежище на несключили брак непълнолетни.
5. Държавите-членки гарантират, че органите, към които се предвижда да се обръща лицето, което желае да подаде молба за убежище, са в състояние да му посочат къде и как да представи такава молба и/или изискват от тези органи препращането на молбата му към компетентния орган.
Член 7
Право за оставане в държавата-членка до разглеждането на молбата
1. Кандидатите могат да останат в държавата-членка единствено за целите на процедурата, докато решаващият орган се произнесе, в съответствие с процедурите на първа инстанция, установени в глава III. Това право за оставане в държавата-членка не представлява право на пребиваване.
2. Държавите-членки могат да предвиждат изключение от това правило единствено ако, в съответствие с членове 32 и 34, разглеждането на последващата молба не е продължено или ако дадено лице при подобен случай е предадено или екстрадирано към друга държава-членка поради задължения, произтичащи от европейска заповед за задържане (6) или по други причини, било към трета страна, било към съд или международен(ни) наказателен(ни) съд(съдилища).
Член 8
Изисквания за разглеждане на молбите
1. Без да се засягат разпоредбите на член 23, параграф 4, буква и), държавите-членки гарантират да не бъде отказвано или изключвано разглеждането на молба за убежище по причина единствено че молбата не е подадена в най-кратките възможни срокове.
2. Държавите-членки гарантират решенията по молбите за убежище да се вземат от решаващия орган след извършване на подходящо разглеждане. За тази цел те гарантират, че:
а)
молбите са разгледани и решенията са взети индивидуално, обективно и безпристрастно;
б)
е набавена точна и актуализирана информация от различните източници, като например Върховния комисариат за бежанците на Организацията на обединените нации (ВКБООН) по отношение на общата обстановка в страната на произход на кандидата за убежище, и при необходимост - в страните, през които кандидатът за убежище преминава транзитно, и че такава е предоставена на служителите, които разглеждат молбите и вземат решение по тях;
в)
служителите, които разглеждат молбите и вземат решение по тях, са запознати със съответните приложими норми по отношение на убежището и правата на бежанците.
3. Органите по глава V получават достъп чрез решаващия орган, чрез кандидата или по-друг начин, до общата информация по параграф 2, буква б), която е необходима за осъществяването на техните задачи.
4. Държавите-членки могат да предвидят правила относно превода на документите, които имат отношение към разглеждането на молбата.
Член 9
Изисквания към решенията на решаващия орган
1. Държавите-членки гарантират, че решенията по молбите за убежище се постановяват в писмена форма.
2. Държавите-членки гарантират при отхвърляне на молба решението да е фактически и правно мотивирано и в писмена форма да е посочен начинът за обжалване на отрицателно решение.
Не е нужно държавите-членки да посочват основанията за отказа да предоставят статут на бежанец, когато на кандидата е предоставен статут, който предоставя същите права и преимущества по отношение на националното право и на правото на Общността, както статутът на бежанец по смисъла на Директива 2004/83/ЕО. В този случай държавите-членки гарантират, че в делото на кандидата са посочени мотивите за отказа за предоставяне на статут на бежанец и той има достъп до своето дело при поискване.
Наред с това не е нужно държавите-членки да съобщават писмено за възможностите за обжалване на отрицателно решение във връзка с решение, по което на кандидата предварително е предоставена информация за тези възможности в писмен вид или по електронен път, до който той има достъп.
3. За целите на член 6, параграф 3 и когато молбата се основава на същите основания, държавите-членки могат да приемат едно-единствено решение по отношение на всички лица на издръжка.
Член 10
Гаранции за кандидатите за убежище
1. По отношение на процедурите по глава III държавите-членки гарантират, че всички кандидати за убежище се ползват от следните гаранции:
a)
преди разглеждането на тяхната молба за убежище те трябва да бъдат информирани относно процедурата, която се прилага, относно правата и задълженията им по време на процедурата, както и относно последствията, които могат да произтекат от неспазването на техните задължения или отказа да сътрудничат на органите, на език, за който има разумни основания да се счита, че те разбират. Те се информират за сроковете, както и за средствата, с които разполагат за изпълнението на своето задължение да представят документите, които са посочени в член 4 от Директива 2004/83/ЕО. Тази информация им се предава в срок, за да е възможно те да упражнят правата си, които са гарантирани от настоящата директива, както и за да могат да изпълнят задълженията по член 11;
б)
трябва да им бъдат осигурени, когато е необходимо, услугите на преводач за представяне на техния случай пред компетентните органи. Държавите-членки считат, че е необходимо предоставянето на преводачески услуги, поне когато органът, отговорен за решаващия орган, покани кандидата на интервю, в зависимост от реда и условията на членове 12 и 13 и когато това е невъзможно, е необходимо осигуряването на адекватен контакт при отсъствие на тези услуги. В такъв случай, както и в другите случаи, при които компетентните органи желаят да изслушат кандидата, тези услуги се заплащат с държавни средства;
в)
не може да им бъде отказвана възможността да се свържат с ВКБООН или с други организации, които работят от името на ВКБООН на територията на държавата-членка по силата на споразумение с последната;
г)
в писмена форма се съобщава, в приемлив срок, решението на решаващия орган по молбата за убежище. Ако кандидатът се представлява от правен съветник или друг съветник, който представлява кандидата по закон, държавите-членки могат да изберат да съобщят решението на него вместо на кандидата;
д)
в случай че не се ползват от помощта или представителството на правен или друг съветник и когато не е възможно предоставянето на безплатна правна помощ, те следва да бъдат информирани за резултата от решението, взето от решаващия орган, на език, за който има разумно основание да се счита, че разбират. В предоставената информация се посочват възможностите за обжалване на отрицателното решение, в съответствие с разпоредбите на член 9, параграф 2.
2. По отношение на процедурите по глава V държавите-членки гарантират, че всички кандидати за убежище се ползват с гаранции, които са равностойни на тези по параграф 1, букви б), в) и г) от настоящия член.
Член 11
Задължения на кандидата за убежище
1. Държавите-членки могат да наложат на кандидата за убежище задължения да сътрудничи с компетентните органи, доколкото тези задължения са необходими за разглеждането на молбата.
2. По-конкретно, държавите-членки могат да предвидят, че:
a)
от кандидатите за убежище се изисква да докладват на компетентния орган или да се представят лично, незабавно или в определен момент;
б)
кандидатите за убежище трябва да предоставят документите, с които разполагат и които имат значение при разглеждането на молбата, както и паспортите си;
в)
от кандидатите за убежище се изисква да уведомяват компетентните органи за своето настоящо място на пребиваване и адрес, както и за настъпили промени в тях. Държавите-членки могат да предвидят, че кандидатът трябва да получава съобщения на мястото на последното си местопребиваване или на последния адрес, който съответно е посочил;
г)
компетентните органи имат право да претърсят кандидата, както и вещите, които носи със себе си;
д)
компетентните органи могат да фотографират кандидата;
е)
компетентните органи имат право да правят запис на устно направени от кандидата изявления, при условие че той е информиран предварително за това.
Член 12
Лично интервю
1. Преди да се произнесе решаващият орган, на кандидата за убежище се предоставя възможност за провеждане на лично интервю по негово желание с лице което има правомощия, по силата на националното право, за провеждането на подобно интервю.
Държавите-членки могат също така да предоставят възможност за провеждане на лично интервю със всяко пълнолетно лице по смисъла на член 6, параграф 3.
Държавите-членки могат да определят в своето национално законодателство в кои случаи непълнолетно лице има право на лично интервю.
2. Личното интервю може да не се проведе, когато:
a)
решаващият орган е в състояние да вземе положително решение на основание на наличните доказателства; или
б)
компетентният орган вече е провел среща с кандидата с цел да му съдейства при попълването на молбата и за предоставянето на основната информация във връзка с тази молба, в съответствие с член 4, параграф 2 от Директива 2004/83/ЕО; или
в)
на основание на изчерпателния преглед на предоставените от кандидата данни решаващият орган счете молбата за неоснователна, в случая, когато важат обстоятелствата, предвидени в член 23, параграф 4, букви a), в), ж), з) и й).
3. Личното интервю може да не се проведе, когато неговото провеждане не е разумно обосновано, и по-специално когато компетентният орган е на мнение, че кандидатът не е в състояние или не може да бъде разпитван поради трайно независещи от неговата воля обстоятелства. В случай на съмнение държавите-членки могат да изискват представянето на документ, който да удостоверява неговото физическо или психическо състояние.
Когато държава-членка на кандидата не е предоставила възможност за провеждане на лично интервю на кандидата в съответствие с настоящия параграф или, по целесъобразност, на лице на негова издръжка, се полагат разумни усилия, за да се позволи на кандидата или на лицето на негова издръжка да предостави допълнителна информация.
4. Отсъствието на лично интервю в съответствие с настоящия член не възпрепятства решаващия орган да се произнесе по молбата за убежище.
5. Липсата на лично интервю в съответствие с параграф 2, буква б) или в) или на параграф 3 не влияе неблагоприятно върху решението на решаващия орган.
6. Независимо от член 20, параграф 1, когато се произнасят по молбата за убежище, държавите-членки могат да вземат предвид и факта, че кандидатът не е присъствал личното на интервюто, освен когато той има основателни причини за своето отсъствие.
Член 13
Изисквания към личното интервю
1. Обикновено личното интервю се провежда без присъствието на членовете на семейството, освен в случаите, когато решаващият орган счете, че присъствието на други членове на семейството е необходимо за пристъпване към правилното разглеждане на молбата.
2. Личното интервю се провежда при условия, които гарантират съответстваща поверителност.
3. Държавите-членки вземат необходимите мерки за това личното интервю да се проведе при условия, които дават възможност на кандидата да изложи основанията за своята молба. За целта държавите-членки:
a)
гарантират, че лицето, което провежда интервюто, е достатъчно компетентно да отчете личните и общите обстоятелства във връзка с молбата, включително културния произход или уязвимостта на кандидата, когато има възможност да направи това, и
б)
избират преводач, който да е в състояние да гарантира подходящо общуване между кандидата и лицето, което провежда интервюто. Не е необходимо общуването да е на предпочетения от кандидата език, при условие че има език, за който има разумни основания да се предполага, че той разбира и на който той е в състояние да общува.
4. Държавите-членки могат да предвидят правила, които уреждат присъствието на трети лица на личното интервю.
5. Настоящият член се прилага и за срещите по член 12, параграф 2, буква б).
Член 14
Правно положение на доклада от личното интервю в процедурата
1. Държавите-членки гарантират, че ще съставят доклад от личното интервю, в който се съдържа най-малкото основната информация относно молбата, така както е подадена от кандидата, по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 2004/83/ЕО.
2. Държавите-членки гарантират, че във всеки един момент кандидатите имат навременен достъп до доклада от личното им интервю. Когато такъв достъп се предоставя само на основание на решение от решаващия орган, държавите-членки гарантират, че кандидатът има достъп до доклада възможно най-рано, за да има възможност да подготви и внесе жалбата си в срок.
3. Държавите-членки могат да изискат одобрението на кандидата за съдържанието на доклада от личното интервю.
Когато кандидатът откаже да одобри съдържанието на доклада, основанията за този отказ се отбелязват в досието на кандидата.
Отказът на кандидата да одобри съдържанието на доклада не възпрепятства решаващия орган да взема решение по неговата молба.
4. Настоящият член се прилага също и за срещите по член 12, параграф 2, буква б).
Член 15
Право на правна помощ и представителство
1. Държавите-членки предоставят на кандидатите за убежище реалната възможност да се консултират, за тяхна собствена сметка, с правен или друг съветник, които са признати или оправомощени за това по националното право, по въпроси, които са свързани с молба за убежище.
2. В случай на отрицателно решение на решаващия орган държавите-членки гарантират безплатната правна помощ и/или представителство да бъдат предоставяни при поискване, при условията на параграф 3.
3. Държавите-членки могат да предвидят в националното си законодателство безплатната правна помощ и/или представителство да се предоставят:
а)
само за производство пред съда в съответствие с глава V, но не и за последващи обжалвания и преглед, които са предвидени по националното право, изключително изслушвания по обжалване, което следва последващо обжалване или преглед; и/или
б)
само за тези, които не разполагат с необходимите средства; и/или
в)
само на правните съветници или другите съветници, които са специално определени от националното право да оказват помощ и/или да представляват кандидати за убежище; и/или
г)
само ако обжалването или прегледът има вероятност да е успешно/ен.
Държавите-членки гарантират, че правната помощ и/или представителство по буква г) не се ограничават произволно.
4. Държавите-членки могат да уредят начина и реда на подаване и разглеждане на молбите за правна помощ и/или представителство.
5. Държавите-членки могат също така:
а)
да наложат парични ограничения и/или граници на сроковете на безплатната правна помощ и/или представителство, при условие че тези граници не ограничават произволно достъпа до правна помощ и/или представителство;
б)
да предвидят, по отношение на хонорарите и другите разходи, кандидатите за убежище да не се ползват от по-благоприятни от обичайно предоставяните на техните граждани условия по въпроси, които имат отношение до правна помощ.
6. Държавите-членки могат да изискват пълно или частично възстановяване на направените разходи, след като финансовото положение на кандидата се подобри значително или ако решението за предоставяне на тези услуги е взето на основание невярна информация, предоставена от кандидата.
Член 16
Обхват на правната помощ и на представителството
1. Държавите-членки гарантират правният или друг съветник, който е признат или оправомощен за това по националното право, които предоставят помощ или представляват определен кандидат за убежище по силата на националното право, да получават достъп до информацията, която е събрана в досието на кандидата, която може да бъде предмет на разглеждане от органите по глава V, доколкото тази информация представлява интерес във връзка с разглеждането на молбата.
Държавите-членки могат да направят изключение в случаите, когато разкриването на информацията или на нейните източници би могло да застраши националната сигурност, сигурността на организациите или на лицата, които предоставят информацията, или на лицето(ата), за което (които) се отнася тя, или когато това би попречило на следствие, което е свързано с разглеждането на молбата за убежище от компетентните органи на държавата-членка, или на международните отношения на държавите-членки. В тези случаи органите по глава V получават достъп до тази информация или до нейните източници, освен когато такъв достъп е изключен поради съображения за национална сигурност.
2. Държавите-членки гарантират, че правният съветник, който съдейства или представлява кандидата за убежище, получава достъп до затворените зони, като местата за задържане или транзитните зони, с цел предоставяне на съвети на кандидата. Държавите-членки нямат право да ограничават възможностите за посещение при кандидатите, които се намират в такива зони, освен ако това ограничение е по силата на националното законодателство, е от обективна необходимост за сигурността, обществения ред или административното управление в тези зони, или за да се гарантира ефективното разглеждане на молбата и при условие че достъпът на правния или друг съветник не е бил значително ограничен или направен невъзможен.
3. Държавите-членки могат да уредят правилата за присъствието на правните или други съветници на всички разговори в производството, без да се засягат разпоредбите на настоящия член или тези на член 17, параграф 1, буква б).
4. Държавите-членки могат да предвидят, че на кандидата е разрешено да се придружава на личното интервю от правния или друг съветник, който е признат или оправомощен за това по националното право.
Държавите-членки могат да изискат от кандидата да присъства на личното интервю, дори когато бива представляван в съответствие с националното право от правен или друг съветник, както и могат да изискат от кандидата да отговаря лично на поставените въпроси.
Липсата на правен или друг съветник не е пречка за провеждането на лично интервю с кандидата от компетентния орган.
Член 17
Гаранции за непридружаваните непълнолетни
1. По отношение на всички процедури, които са предвидени в настоящата директива, и без да се накърняват разпоредбите на членове 12 и 14, държавите-членки:
а)
при първа възможност предприемат мерки, за да гарантират, че непридруженият непълнолетен е представляван и/или му е оказана помощ по отношение на разглеждане на неговата молба. Такъв представител може да бъде и представителят по член 19 от Директива 2003/9/ЕО от 27 януари 2003 г. относно минималните норми за приемане в държавите-членки на лица, търсещи убежище (7);
б)
гарантират, че този представител има възможност да информира непридружения непълнолетен за смисъла и евентуалните последствия от личното интервю и, когато е целесъобразно, да му посочи как да се подготви за него. Държавите-членки разрешават на представителя да присъства на личното интервю и да задава въпроси или да излага съображения в рамките, които са определени от лицето, което провежда интервюто.
Държавите-членки могат да изискат непридружения непълнолетен да присъства на личното интервю, дори и при наличието на представител.
2. Държавите-членки могат да се въздържат да посочат представител, когато непридруженият непълнолетен:
а)
по всяка вероятност ще навърши пълнолетие, преди да бъде взето решението на първа инстанция;
б)
може да ползва безплатно услугите на правен или друг съветник, на когото е позволено по националното право да извършва поставените му задачи на представител, в съответствие с посоченото по-горе; или
в)
е сключил или вече е сключвал брак.
3. Държавите-членки могат също така в съответствие със законовите и подзаконовите норми, които са в сила от 1 декември 2005 г., да се въздържат от назначаването на представител в случаите, когато непридруженият непълнолетен е на шестнадесет или повече години, освен ако не е в състояние да подаде молбата си без представител.
4. Държавите-членки гарантират, че:
а)
личното интервю по молбата за убежище на непридружавания непълнолетен по членове 12, 13 и 14 се провежда от лице, което има необходимите познания за специфичните нужди на непълнолетните;
б)
решението на решаващия орган по молбата на непридружавания непълнолетен се изготвя от служител, който притежава необходимите познания за специфичните нужди на непълнолетните.
5. Държавите-членки могат да извършват медицински прегледи за установяване на възрастта на непридружените непълнолетни в рамките на разглеждането на молбата за убежище.
В случай че се пристъпва към извършването на медицински прегледи, държавите-членки гарантират, че:
а)
непридруженият непълнолетен е уведомен предварително за разглеждането на молбата му за убежище на език, за който има разумни основания да се счита, че разбира, уведомен е за възможността да бъде подложен на медицински преглед за определяне на възрастта му. Това включва информация относно метода на преглед и възможните последствия от резултата от медицинския преглед за разглеждането на молбата за убежище, включително последиците при отказ от страна на непридружения непълнолетен да премине такъв преглед;
б)
непридруженият непълнолетен и/или неговият представител са съгласни на медицински преглед за определяне на възрастта на съответния непълнолетен; и
в)
решението за отхвърляне на молбата за убежище на непридружения непълнолетен, който е отказал да премине такъв медицински преглед, не се основава единствено на този отказ.
Фактът, че непридружаваният непълнолетен е отказал да премине такъв медицински преглед, не е пречка за решаващия орган да се произнесе по молбата за убежище.
6. Висшите интереси на детето имат първостепенно значение за държавите-членки при прилагането на настоящия член.
Член 18
Задържане
1. Държавите-членки не могат да задържат определено лице единствено поради това, че е кандидат за убежище.
2. Ако кандидат за убежище е задържан, държавите-членки гарантират, че има възможност за бързо съдебно преразглеждане.
Член 19
Процедура в случай на оттегляне на молбата
1. Доколкото по националното право на държавите-членки се предвижда възможност за изрично оттегляне на молбата, когато кандидат за убежище изрично оттегли своята молба за убежище, държавите-членки гарантират, че решаващият орган взима решение за прекратяване на разглеждането на молбата или за нейното отхвърляне.
2. Държавите-членки могат да вземат решение решаващият орган да прекрати разглеждането на молбата, без да постанови решение по нея. В този случай те гарантират, че решаващият орган е отбелязал това в досието на кандидата.
Член 20
Процедура в случай на мълчаливо оттегляне на молбата или на мълчалив отказ от молбата
1. Когато съществува сериозно основание да се счита, че кандидатът за убежище е оттеглил мълчаливо молбата си за убежище или се е отказал мълчаливо от нея, държавите-членки гарантират, че решаващият орган взима решение за прекратяване на разглеждането на молбата или я отхвърля на основание, че кандидатът не е доказал, в съответствие с Директива 2004/83/ЕО, че притежава качеството на бежанец.
Държавите-членки могат да допуснат, че кандидатът мълчаливо е оттеглил молбата си за убежище или мълчаливо се е отказал от нея, по-конкретно като установят, че:
а)
той не отговаря на исканията да предостави информация по същество за своята молба по смисъла на член 4 от Директива 2004/83/ЕО или че не се е явил на личното интервю в съответствие с членове 12, 13 и 14, освен ако кандидатът представи в разумен срок доказателство, че отсъствието му е било по независещи от него обстоятелства;
б)
той е избягал или е напуснал без разрешение мястото, на което живее, или че е бил задържан, без да се свърже с компетентния орган в разумен срок, или че не е спазил в разумен срок задължението си да се явява редовно пред органите или други задължения за контакт.
Държавите-членки могат да определят сроковете или да изготвят насоки за целите на прилагането на настоящите разпоредби.
2. Държавите-членки гарантират, че кандидатът, който се явява отново пред компетентния орган, след като е било взето решение за прекратяване на разглеждането по силата на параграф 1 от настоящия член, има право да поиска повторно отваряне на неговото дело, освен ако молбата не се разглежда в съответствие с членове 32 и 34.
Държавите-членки могат да предвидят краен срок, след изтичането на който делото на кандидата не може да бъде повторно отваряно.
Държавите-членки гарантират, че подобно лице не се експулсира в нарушение на принципа за неотблъскване.
Държавите-членки могат да разрешат на решаващия орган да поднови разглеждането от етапа, на който то е било прекратено.
Член 21
Ролята на ВКБООН
1. Държавите-членки разрешават на ВКБООН:
а)
да има достъп до кандидатите за убежище, включително до тези, които са задържани или се намират в транзитни зони на летищата или пристанищата;
б)
да има достъп до информацията, свързана с молбата за убежище, хода на процедурата и взетите решения, при условие че кандидатът за убежище даде своето съгласие за това;
в)
да дава становище при изпълнение на контролни правомощия, които произтичат от член 35 от Женевската конвенция от 1951 г., на всеки компетентен орган, по отношение на всяка молба за убежище, във всеки етап от хода на процедурата.
2. Параграф 1 също така се отнася и до всяка организация, която действа от името на ВКБООН на територията на държава-членка, в съответствие със сключено споразумение с тази държава-членка.
Член 22
Събиране на информация за индивидуални молби
За целите на разглеждането на индивидуални молби държавите-членки:
а)
не разкриват пряко на предполагаемия извършител (или извършители) на преследването срещу кандидата за убежище информация относно молбата за убежище или факта, че е подадена молба за убежище;
б)
не получат информация от предполагаемия извършител или извършители на преследването срещу кандидата за убежище по начин, по който този извършител или извършители да бъдат пряко информирани, че е подадена молба за убежище от кандидата, и която информация може да застраши физическата неприкосновеност на кандидата и на лицата на негова издръжка, или свободата и сигурността на членовете на неговото семейство, които живеят все още в неговата страна на произход.
ГЛАВА III
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИ ПРОЦЕДУРИ
РАЗДЕЛ I
Член 23
Процедура по разглеждане
1. В процедурата по разглеждане държавите-членки обработват молбите за убежище в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II.
2. Държавите-членки гарантират, че тази процедура приключва в най-кратки срокове, без да се накърняват точността и пълнотата на разглеждането.
Когато не може да се вземе решение в срок от шест месеца, държавите-членки гарантират, че кандидатът:
а)
е информиран за забавянето; или
б)
е получил, ако е отправил искане, информация относно срока, в който се очаква решение по неговата молба. Тази информация не създава задължение за държавата-членка да постанови решение в този срок.
3. Държавите-членки могат да дадат предимство или да ускорят разглеждането на определена молба при спазване на основните принципи и гаранции по глава II, включително когато се очаква молбата да е основателна или в случаите, когато кандидатът има специфични нужди.
4. Държавите-членки могат също така да осигурят процедурата на преразглеждане в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II да стане приоритетна или да се ускори, ако:
а)
кандидатът при подаване на своята молба и излагането на фактите е повдигнал въпроси, които нямат отношение или имат незначително отношение към разглеждането на това дали кандидатът отговаря на условията за бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО; или
б)
кандидатът очевидно не отговаря на условията за бежанец или за статут на бежанец в държава-членка по силата на Директива 2004/83/ЕО; или
в)
молбата за убежище се счита за неоснователна:
i)
защото кандидатът идва от сигурна страна на произход по смисъла на членове 29, 30 и 31, или
ii)
защото страната, която не е държава-членка, се счита за сигурна трета страна за кандидата, без да се накърнява член 28, параграф 1, или
г)
кандидатът е заблудил органите, като е предоставил невярна информация или документи или е скрил информация или документи по отношение на своята самоличност и/или националност, които могат да имат отрицателно отражение за решението;
д)
кандидатът е подал друга молба за убежище, в която е посочил други лични данни, или
е)
кандидатът не е представил никаква информация, която да позволи да се установи с достатъчна сигурност неговата самоличност или националност, или когато има вероятност той злонамерено да е пристъпил към унищожаване или подправяне на лични или пътни документи, които биха помогнали за установяването на неговата самоличност или националност, или
ж)
кандидатът се е представил несъответстващо, противоречиво, недостоверно или недостатъчно, което прави неговата молба неубедителна по отношение на това, че е бил жертва на преследване, както е посочено в Директива 2004/83/ЕО, или
з)
кандидатът е подал последваща молба, в която не се позовава на нови обстоятелства от значение за отношение на личното му положение или на неговата страна на произход, или
и)
кандидатът не е подал по-рано своята молба, без да има уважителна причина за това, при положение че е имал възможността да го направи, или
й)
кандидатът подава молба единствено с цел да забави или да затрудни изпълнението на предходно или предстоящо решение, което би довело до неговото репатриране, или
к)
кандидатът без уважителна причина не е изпълнил задълженията по член 4, параграфи 1 и 2 от Директива 2004/83/ЕО или член 11, параграф 2, букви а) и б) и член 20, параграф 1 от настоящата директива, или
л)
кандидатът е влязъл или е удължил незаконно своя престой на територията на държавата-членка и без уважителна причина не се е явил пред органите и/или не е подал своята молба за убежище в най-кратък срок, предвид обстоятелствата на неговото влизане на територията ѝ, или
м)
кандидатът представлява опасност за националната сигурност или обществения ред на държавата-членка; или кандидатът е бил принудително изгонен поради сериозни причини, свързани с националната сигурност или обществения ред по националното право, или
н)
кандидатът отказва да се съобразява със задължението да даде пръстови отпечатъци в съответствие с приложимото общностно или национално законодателство, или
о)
молбата е подадена от несключвал брак непълнолетен, спрямо който се прилага член 6, параграф 4, буква в), след като молбата, която е подадена от родителя(ите), отговарящ(и) за непълнолетния, е отхвърлена и не е внесен нов елемент от съществено значение за личното положение на кандидата или положението в неговата страна на произход.
Член 24
Специфични процедури
1. Държавите-членки могат да предвидят изброените по-долу специфични процедури, които дерогират основните принципи и гаранции по глава II:
а)
предварително разглеждане за целите на обработката на случаите, за които се счита, че подадат в обхвата на раздел IV;
б)
процедури за целите на обработката на случаите, за които се счита, че попадат в обхвата на раздел V.
2. Държавите-членки могат също така да предвидят дерогация по отношение на раздел VI.
РАЗДЕЛ II
Член 25
Недопустими молби
1. В допълнение към случаите, в които молбата не се разглежда, в съответствие с Регламент (ЕО) № 343/2003, от държавите-членки не изисква да разглеждат дали кандидатът отговаря на условията за бежанец в съответствие с Директива 2004/83/ЕО, когато молбата се счете за недопустима съгласно настоящия член.
2. Държавите-членки могат да приемат, че една молба е недопустима съгласно настоящия член, ако:
а)
друга държава-членка е предоставила статута на бежанец;
б)
страна, която не е държава-членка, се счита за първа страна на убежище за кандидата по силата на член 26;
в)
страна, която не е държава-членка, се счита като сигурна трета страна за кандидата съгласно член 27;
г)
кандидатът има право да остане в съответната държава-членка на други основания, в резултат на което му е предоставено правно положение, което включва права и задължения, които са равностойни на статута на бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО;
д)
кандидатът има право да остане на територията на съответната държава-членка на други основания, които го предпазват от връщане, докато тече процедурата за определяне на неговия статут съгласно буква г);
е)
кандидатът е подал идентична молба, след като вече е взето окончателно решение;
ж)
лице на издръжка на кандидата е подало молба, след като, в съответствие с член 6, параграф 3, се е съгласило, че неговия случай е част от молбата, която е подадена от негово име, и когато не са налице обстоятелства в положението на лицето на издръжка, които да оправдават отделна молба.
Член 26
Понятие за първа страна на убежище
Една страна може да се разглежда като първа страна на убежище от определен кандидат за убежище, ако:
а)
кандидатът е признат за бежанец в тази страна и все още се ползва от тази защита; или
б)
кандидатът се ползва от друга закрила в тази държава, като включително се ползва от принципа за невръщане;
при условие че бъде повторно приет в тази страна.
При прилагането на понятието за първа страна на убежище към личното положение на кандидата за убежище държавите-членки могат да взимат под внимание член 27, параграф 1.
Член 27
Понятие за сигурна трета страна
1. Държавите-членки могат да прилагат понятието за сигурна трета страна само ако компетентните органи са се убедили, че в съответната трета страна към кандидата за убежище ще се отнасят в съответствие със следните принципи:
а)
кандидатите за убежище не са заплашени поради раса, религия, националност, принадлежност към определена социална група или поради политически убеждения за живота и за свободата си;
б)
спазва се принципът за невръщане в съответствие с Женевската конвенция;
в)
спазва се забраната за репатриране в нарушение на правото на защита от мъчения и жестоко, нехуманно или унизително отношение, както е предвидена от международното право;
г)
съществува възможност да се поиска признаване на статута на бежанец и когато той бъде признат, да се ползва защита в съответствие с Женевската конвенция.
2. Прилагането на понятието за сигурна трета страна се подчинява на нормите на националното право, а именно:
а)
нормите, които предвиждат съществуването на връзка между кандидата за убежище и съответната трета страна, на основание на която е основателно кандидатът да отиде в тази страна;
б)
нормите, които се отнасят до прилаганите от компетентните органи на методи, с които да се убедят, че понятието за сигурна трета страна може да се приложи спрямо определена страна и определен кандидат. Тези методи предвиждат каузална проверка на сигурността в страната за съответния кандидат и/или определянето от дадена държава-членка на страните, считани като сигурни в общ план;
в)
нормите, които съответстват на международното право и които позволяват индивидуално разглеждане с цел определяне дали дадена трета страна е сигурна за определен кандидат, което най-малкото дава възможност на кандидата да обжалва прилагането на понятието за сигурна трета страна поради това, че е бил подложен на мъчения или на нехуманно, или унизително отношение и на страдание.
3. Когато изпълняват решение, което се основава единствено на настоящия член, държавите-членки:
а)
информират за това кандидата, и;
б)
му предоставят документ, с който информират властите на тази държава, че молбата му не е била разгледана по същество.
4. Когато трета страна не разреши на кандидата за убежище влизането му на нейна територия, държавите-членки гарантират, че на това лице е предоставен достъп до процедурата в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II.
5. Държавите-членки информират редовно Комисията за трети страни, към които се прилага това понятие, в съответствие с разпоредбите на настоящия член.
РАЗДЕЛ III
Член 28
Неоснователни молби
1. Без да се засягат членове 19 и 20, държавите-членки могат да счетат определена молба за убежище за неоснователна, ако решаващият орган установи, че кандидатът не отговаря на условията за статут на бежанец съгласно Директива 2004/83/ЕО.
2. В случаите по член 23, параграф 4, буква б), както и в случаите на неоснователна молба за убежище, в които се прилагат някои от обстоятелствата, които са изброени в член 23, параграф 4, букви а) и от в) до о), държавите-членки могат също така да приемат определена молба като очевидно неоснователна, когато тя е определена като такава в националното законодателство.
Член 29
Минимален общ списък на третите страни, считани за сигурни страни на произход
1. Съветът, като действа с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията, след консултации с Европейския парламент приема минимален общ списък на третите страни, които държавите-членки разглеждат като сигурни страни на произход, в съответствие с приложение II.
2. Съветът, като действа с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията, след консултации с Европейския парламент може да промени минималния общ списък с прибавяне или изваждане на трети страни от него в съответствие с приложение II. Комисията разглежда всяко искане на Съвета или на държава-членка за представяне на предложение за изменение на минималния общ списък.
3. Когато се изготвя на предложението по параграфи 1 или 2, Комисията използва информация от държавите-членки, собствена информация, и когато е необходимо, информация от ВКБООН, Съвета на Европа и други специализирани международни организации.
4. Когато Съветът поиска от Комисията да представи предложение за изваждането на определена трета страна от минималния общ списък, се суспендира задължението на държавите-членки, които произтичат от член 31, параграф 2, по отношение на тази трета страна, като това става от деня след решението от Съвета, с което се изисква това представяне.
5. Когато държава-членка поиска от Комисията да представи предложение пред Съвета за изваждане на определена трета страна от минималния общ списък, тази държава-членка съобщава писмено на Съвета за искането, което е отправила пред Комисията. Суспендира се задължението, което произтича от член 31, параграф 2, на тази държава-членка по отношение на тази трета страна, като това става от деня след отправеното до Съвета съобщение.
6. Европейският парламент се информира за суспендирането, което произтича от прилагането на параграфи 4 и 5.
7. Суспендиранията в резултат на прилагането на параграфи 4 и 5 приключват след тримесечен период, освен ако Комисията преди изтичането на този период не представи предложение във връзка с изваждането на третата страна от минималния общ списък. Суспендирането приключва, когато Съветът отхвърли предложението на Комисията за изваждане на третата страна от списъка.
8. Комисията изготвя по искане на Съвета, за сведение на Европейския парламент и Съвета, доклад, в който се уточнява дали положението на страната от минималния общ списък все още е в съответствие с приложение II. Към доклада Комисията може да приложи всякакви препоръки или предложения, които счете за подходящи.
Член 30
Национално определяне на трети страни като сигурни страни на произход
1. Без да се засяга член 29, държавите-членки могат да запазят или приемат законодателство в съответствие с приложение II за национално определяне на трети страни, които са различни от онези, които са включени в минималния общ списък, като сигурни страни на произход за целите на разглеждането на молби за убежище. Той може да включва част от трета страна, която не фигурира в минималния общ списък.
2. Чрез дерогация от параграф 1 държавите-членки могат да запазят законодателството, което е в сила към 1 декември 2005 г., което позволява национално определяне на трети страни, които с различни от онези, посочени в общия минимален списък, като трети сигурни страна за целите на разглеждането на молби за убежище, когато се убедят, че в тази трета страна лицето не е подложено на:
а)
преследване по смисъла на член 9 от Директива 2004/83/ЕО, или
б)
мъчения или нехуманно, или унизително отношение или наказание.
3. Държавите-членки могат също така да запазят законодателството, което е в сила към 1 декември 2005 г., което позволява национално определяне на част от територията на страна, или страна, или част от територията на една страна за определена група от лица в тази държава, когато са спазени условията на параграф 2 по отношение на тази част от територията или тази група лица.
4. При оценката дали една страна е сигурна страна на произход в съответствие с параграфи 2 и 3 държавите-членки отчитат правното положение, прилагането на законодателството и общата политическа ситуация в тази трета страна.
5. Оценката дали определена страна е сигурна страна по произход в съответствие с настоящия член се основава на определен кръг източници на информация, включително, по-конкретно, информацията от други държави-членки, на ВКБООН, на Съвета на Европа и на други специализирани международни организации.
6. Държавите-членки нотифицират Комисията за страните, които са определени като сигурни страни на произход в съответствие с настоящия член.
Член 31
Понятие за сигурна страна на произход
1. Една страна, която е определена като сигурна страна на произход в съответствие с член 29 или с член 30, след индивидуално разглеждане на молбата може да се счита за сигурна страна на произход за конкретната молба за убежище, ако:
а)
лицето е гражданин на тази страна, или
б)
лицето е без гражданство и преди обичайно е пребивавал в тази страна;
и лицето не е посочил сериозни основания да се смята, че страната не е сигурна страна на произход в неговите конкретни обстоятелства и от гледна точка признаването му за бежанец в съответствие с Директива 2004/83/ЕО.
2. Държавите-членки считат в съответствие с параграф 1, че молбата за убежище е неоснователна, когато третата страна е посочена като сигурна съгласно член 29.
3. Държавите-членки уреждат в своето национално законодателство допълнителни норми, ред и условия за прилагането на понятието сигурна страна на произход.
РАЗДЕЛ IV
Член 32
Последващи молби
1. Когато лицето, което е потърсило убежище в държава-членка, предостави допълнителни сведения или подаде последваща молба в същата държава-членка, тази държава-членка може да разгледа тези допълнителни сведения или елементите на последващата молба в рамките на разглеждането на предходната молба, или в рамката на разглеждането на преразглежданото или обжалваното решение, доколкото в тази рамка компетентните органи могат да отчетат и разгледат всичките елементи в подкрепа на новите сведения или последващата молба.
2. Освен това държавите-членки могат да приложат специалната процедура по параграф 3, ако лицето подаде последващата молба за убежище:
а)
след оттеглянето на своята предходна молба или отказа от нея по силата на член 19 или 20;
б)
след като е взето решение по предходната молба. Държавите-членки могат също така да решат да приложат тази процедура едва след като бъде взето окончателното решение.
3. Първоначално последващата молба за убежище е предмет на предварително разглеждане с цел да се определи дали след оттеглянето на предходната молба или след решението по параграф 2, буква б) от настоящия член по тази молба са се появили или са били представени от кандидата нови елементи или нови факти, които са свързани с разглеждането дали лицето може да бъде признато за бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО.
4. Ако след предварителния преглед по параграф 3 от настоящия член се установят или бъдат представени от кандидата нови елементи или факти и те увеличават в значителна степен вероятността кандидатът да бъде признат за бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО, разглеждането на молбата продължава в съответствие с разпоредбите на глава II.
5. Държавите членки могат в съответствие с националното си законодателство да продължат разглеждането на последващата молба, при условие че съществуват други причини, които обосновават повторното започване на определена процедура.
6. Държавите-членки могат да вземат решение да продължат разглеждането на молбата само при условие че съответният кандидат не е имал възможност, без да има вина за това, да представи ситуациите, изложени в параграфи 3, 4 и 5 от настоящия член, в предходната процедура, и по-специално да упражни правото си на ефективна защита съгласно член 39.
7. Процедурата по настоящия член може да се прилага и в случая с лица на издръжка, които подават молба, след като в съответствие с член 6, параграф 3 от настоящия член са се съгласили техният случай да се разглежда в рамките на молбата, която е подадена от тяхно име. В този случай предварителното разглеждане по параграф 3 от настоящия член би се състояло в разглеждане дали съществуват факти, които са свързани с положението на лицето на издръжка, които биха могли да оправдаят отделна молба.
Член 33
Неявяване
Държавите-членки могат да запазят или приемат процедурата по член 32 за случая, в който молбата за убежище е подадена на по-късна дата от кандидат, който умишлено или поради груба небрежност е пропуснал да се яви в определен приемен център или да се яви на определената дата пред компетентния орган.
Член 34
Процедурни правила
1. Държавите-членки гарантират, че кандидатите за убежище, чиято молба е обект на предварително разглеждане съгласно член 32, се ползват от гаранциите по член 10, параграф 1.
2. Държавите-членки могат да уредят в националното си законодателство правила за предварителното разглеждане съгласно член 32. Тези правила могат, inter alia:
а)
да задължават съответния кандидат да посочи фактите и да изложи доказателства, които оправдават новата процедура;
б)
да изискат от съответния кандидат да представи в определен срок нова информация, считано от момента, от който е получил тази информация;
в)
да позволят се извърши предварително разглеждане, което е основано единствено на писмените сведения без лично интервю.
Тези правила не могат да направят невъзможен достъпа на кандидата за убежище до нова процедура или да водят до ефективна отмяна или сериозни пречки за достъп.
3. Държавите-членки гарантират, че:
а)
кандидатът е информиран по подходящ начин за изхода от предварителното разглеждане и в случай че разглеждането на молбата му няма да продължи, е запознат с мотивите за това и за възможностите да подаде жалба или да поиска преразглеждане на това решение;
б)
ако се приложи някое от положенията по член 32, параграф 2, решаващият орган продължава в най-кратки срокове разглеждането на последващата молба в съответствие с разпоредбите на глава II.
РАЗДЕЛ V
Член 35
Процедури на границата
1. Държавите-членки могат да предвидят процедури в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II, за да вземат решение на границата или в транзитните си зони на държавата-членка по подадена на такова място молба за убежище.
2. Въпреки това, когато процедурите по параграф 1 не съществуват, държавите-членки могат, при условията на разпоредбите от настоящия член и в съответствие с действащите законови и подзаконови разпоредби, в сила към 1 декември 2005 г., да запазят процедури, които дерогират основните принципи и гаранции по глава II, за да вземат решение за предоставянето на разрешение за влизане на територията на кандидатите за убежище на границата или в транзитните зони, които са пристигнали и са подали молба за убежище на това място.
3. Процедурите по параграф 2 гарантират по-специално, че съответните лица:
а)
получават разрешение да останат на границата или в транзитните зони на държавата-членка, без да се накърнява член 7;
б)
незабавно са информирани за правата и задълженията си, както е описано в член 10, параграф 1, буква а);
в)
имат достъп, при необходимост, до услугите на преводач, както е описано в член 10, параграф 1, буква б);
г)
са изслушани, преди компетентният орган да вземе решение по тези процедури, във връзка с молбата им за убежище от лица, които имат нужните познания за приложимите норми в областта на убежището и бежанското право, както е описано в членове 12, 13 и 14;
д)
могат да се консултират с правен или друг съветник, който е признат или оправомощен за това по националното право, както е описано в член 15, параграф 1;
е)
имат назначен представител в случай на непридружен непълнолетен, както е описано в член 17, параграф 1, освен ако не се прилага член 17, параграф 2 или 3.
Освен това, в случай на отказ от компетентния орган за разрешение за влизане на територията на страната, този компетентен орган трябва да посочи правните и фактическите мотиви да се приеме, че молбата за убежище е неоснователна или недопустима.
4. Държавите-членки гарантират, че всяко решение, предвидено в рамките на процедурите по параграф 2, се постановява в разумен срок. Ако в срок от четири седмици не е взето решение, кандидатът за убежище получава правото да влезе на територията на държавата-членка с цел молбата му за убежище да бъде разгледана в съответствие с другите разпоредби на настоящата директива.
5. В случай на определен видове пристигания или пристигания на голям брой хора, граждани на трета страна или лица без гражданство, които подават молби за убежище на границата или в транзитна зона, направят практически невъзможно прилагането на разпоредбите на параграф 1 или на специалната процедура по параграфи 2 и 3, тези процедури могат също да бъдат прилагани тогава и за необходимото време, когато тези граждани на трети страни или лица без гражданство бъдат нормално приютени на места, в близост до границата или до транзитната зона.
РАЗДЕЛ VI
Член 36
Понятие за сигурна трета европейска страна
1. Държавите-членки могат да предвидят, че не разглеждат или не разглеждат в пълен обем молба за убежище и закрила на кандидат в частния случай, както е описан в глава II, когато компетентният орган е установил на основата на факти, че кандидатът за убежище се опитва да влезе или е влязъл нелегално на нейна територия от сигурна трета страна, в съответствие с параграф 2.
2. Трета страна се счита за сигурна трета страна за целите на параграф 1 само при условие че.
а)
е ратифицирала и спазва разпоредбите на Женевската конвенция, без никакви географски ограничения;
б)
разполага с процедура за убежище по закон;
в)
е ратифицирала Европейската конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи и спазва нейните разпоредби, по-специално нормите за ефикасна защита; и
г)
е определена за такава от Съвета в съответствие с параграф 3.
3. Съветът, като действа с квалифицирано мнозинство по предложение на Комисията, след консултации с Европейския парламент приема или изменя общия списък на третите страни, които се считат за сигурни трети страни за целите на параграф 1.
4. Съответните държави-членки предвиждат в своето национално право реда и условията за прилагане на разпоредбите на параграф 1, както и действието на постановените решения по силата на тези разпоредби, при спазване на принципа за невръщане по Женевската конвенция, а именно като предвидят изключения на прилагането на настоящия член по хуманитарни или политически причини или по причини, свързани с международното публично право.
5. Когато прилагат решение, което се основава единствено на настоящия член, държавите-членки:
а)
информират за това кандидата; и
б)
предоставят му документ, с който информират властите на третата страна, на езика на тази страна, че молбата не е била разгледана по същество.
6. Когато сигурна трета страна не приеме обратно кандидат за убежище, държавите-членки гарантират, че на това лице е предоставен достъп до процедура в съответствие с основните принципи и гаранции по глава II.
7. Държавите-членки, които са посочили третите страни като сигурни страни в съответствие с националното законодателство, което е в сила към 1 декември 2005 г. и на основата на критериите по параграф 2, букви а), б) и в), могат да прилагат параграф 1 спрямо тези трети страни, докато Съветът приеме общия списък съгласно параграф 3.
ГЛАВА IV
ПРОЦЕДУРИ ЗА ОТНЕМАНЕ СТАТУТА НА БЕЖАНЕЦ
Член 37
Отнемане на статута на бежанец
Държавите-членки гарантират, че може да започне разглеждане за отнемане на статута на бежанец на конкретно лице, когато се появят нови елементи или факти, които показват, че има основание за преразглеждане на валидността на статута на бежанец.
Член 38
Процедурни правила
1. Държавите-членки гарантират, че когато компетентния орган предвижда отнемането на статута на бежанец, предоставен на гражданин на трета страна или лице без гражданство в съответствие с член 14 от Директива 2004/83/ЕО, лицето се ползва от следните гаранции:
а)
информирано е писмено, че компетентният орган пристъпва към преразглеждане на предоставения статут на бежанец, както и за причините за това преразглеждане;
б)
има възможност да представи по време на лично интервю, което се провежда в съответствие с член 10, параграф 1, буква б) и членове 12, 13 и 14, или писмено причините, поради които няма основание да му се отнема статутът на бежанец.
Освен това държавите-членки гарантират, че в рамките на процедурата:
в)
компетентният орган може да получи точни и актуализирани данни от различни източници, по-конкретно при необходимост от ВКБООН, за общото положение в страната на произход на съответното лице; и
г)
когато информациите за индивидуалния случай са събирани за целите на преразглеждането на статута на бежанец, те не се набират от извършителя(ите) на преследването, тъй като това би имало като резултат, че този(тези) извършител(и) ще бъде(бъдат) пряко информиран(и) за това, че съответното лице е бежанец, чийто статут е в процес на преразглеждане и би довело до заплаха за физическата неприкосновеност на лицето и на членовете на семейството му, свободата и сигурността на членовете на семейство му, които все още живеят в страната на произход.
2. Държавите-членки гарантират, че решението на компетентния орган за отнемане статута на бежанец се оповестява писмено. В решението се посочват правните и фактическите мотиви, а информация за начините за обжалване на решението се съобщава писмено.
3. След като компетентният орган вземе решение за отнемане статута на бежанец, член 15, параграф 2, член 16, параграф 1 и член 21 са приложими по същия начин.
4. Чрез дерогация от параграфи 1, 2 и 3 от настоящия член държавите-членки могат да решат, че при прекъсване статутът на бежанец отпада по право, в съответствие с член 11, параграф 1, букви а), б), в) и г) от Директива 2004/83/ЕО или ако бежанецът недвусмислено се е отказал от това да бъде признат за бежанец.
ГЛАВА V
ПРОЦЕДУРИ ЗА ОБЖАЛВАНЕТО
Член 39
Право на ефективна защита
1. Държавите-членки гарантират, че кандидатите за убежище разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу следното:
а)
решение относно тяхната молба за убежище, включително за решение, което:
i)
постановява недопустимост на молбата съгласно член 25, параграф 2;
ii)
е взето на границата или в транзитни зони на държавите-членки, както е описано в член 35, параграф 1;
iii)
не пристъпва към разглеждане съгласно член 36;
б)
отказ от повторно откриване на процедурата по разглеждане на молбата, след като това разглеждане е било прекратено съгласно членове 19 и 20;
в)
решение да не продължи разглеждането на последващата молба съгласно членове 32 и 34;
г)
решение за отказ за влизане в рамките на процедурите, предвидени в член 35, параграф 2;
д)
решение за отнемане статута на бежанеца съгласно член 38.
2. Държавите-членки предвиждат сроковете и другите необходими правила, за да може кандидатът да упражни своето право на ефективна защита съгласно параграф 1.
3. Държавите-членки предвиждат при необходимост правила, които съответстват на техните международни задължения, свързани със:
a)
въпроса, дали в резултат на средството за защита съгласно параграф 1 се дава възможност на кандидатите да останат в съответната държава-членка до решаване на техните случаи;
б)
възможността за правни средства за защита или предпазни мерки, ако средството за защита съгласно в параграф 1 няма действие по отношение на възможността кандидатът да остане в държавата-членка до решаване на случая. Държавите-членки могат също да предвидят средство за защита ex officio; и
в)
основанията за обжалване на решение по член 25, параграф 2, буква в) в съответствие с методологията, прилагана по член 27, параграф 2, букви б) и в).
4. Държавите-членки могат да определят срокове за разглеждане от съда по параграф 1 на решението, което е взето от решаващия орган.
5. Когато на кандидат е предоставен статут, който му предоставя същите права и привилегии по националното право и по правото на Общността като тези на статута на бежанец по силата на Директива 2004/83/ЕО, е възможно да се счита, че кандидатът разполага с ефективна защита, когато съдът реши, че защитата съгласно параграф 1 е недопустима или има малка вероятност да продължи, на основание недостатъчния интерес на кандидата от това процедурата да бъде продължена.
6. Държавите-членки могат също така да определят в националното си законодателство условията, при които може да се счита, че един кандидат е оттеглил мълчаливо средството за защита съгласно параграф 1 или мълчаливо се е отказал от него, заедно с правила за процедурата, която трябва да се прилага в такъв случай.
ГЛАВА VI
ОБЩИ И ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РАЗПОРЕДБИ
Член 40
Обжалване от публичните органи
Настоящата директива не засяга възможността на публичните органи да оспорват съгласно националното законодателство административните и/или съдебните решения.
Член 41
Поверителност
Държавите-членки гарантират, че органите, които прилагат настоящата директива, са обвързани от принципа на поверителност, така както е определено в националното им право, по отношение на информацията, която получават в хода на тяхната работа.
Член 42
Доклад
Към 1 декември 2009 г. Комисията изготвя доклад пред Европейския парламент и пред Съвета относно прилагането на настоящата директива в държавите-членки и предлага необходимите изменения. Държавите-членки предават на Комисията всяка полезна информация за изготвянето на доклада. След представянето на доклада Комисията докладва на Европейския парламент и на Съвета за прилагането на настоящата директива в държавите-членки.
Член 43
Транспониране
Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 1 декември 2007 г. По отношение на член 15 държавите-членки приемат законовите, подзаконовите и административните разпоредби, които са необходими, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 1 декември 2008 г. Те незабавно информират Комисията за това.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
Държавите-членки съобщават на Комисията текста на разпоредбите от вътрешното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
Член 44
Преход
Държавите-членки прилагат законовите, подзаконовите и административните разпоредби по член 43 и към молбите за убежище, които са подадени след 1 декември 2007 г., и процедурите за отнемане на статута на бежанец, които са започнали след 1 декември 2007 г.
Член 45
Влизане в сила
Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването й в Официален вестник на Европейския съюз.
Член 46
Адресати
Адресати на настоящата директива са държавите-членки в съответствие с Договора за създаване на Европейската общност.
Съставено в Брюксел на 1 декември 2005 година.
COUNCIL DIRECTIVE 2005/85/EC
of 1 December 2005
on minimum standards on procedures in Member States for granting and withdrawing refugee status
THE COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION,
Having regard to the Treaty establishing the European Community, and in particular point (1)(d) of the first paragraph of Article 63 thereof,
Having regard to the proposal from the Commission (1),
Having regard to the opinion of the European Parliament (2),
Having regard to the opinion of the European Economic and Social Committee (3),
Whereas:
(1)
A common policy on asylum, including a Common European Asylum System, is a constituent part of the European Union’s objective of establishing progressively an area of freedom, security and justice open to those who, forced by circumstances, legitimately seek protection in the Community.
(2)
The European Council, at its special meeting in Tampere on 15 and 16 October 1999, agreed to work towards establishing a Common European Asylum System, based on the full and inclusive application of the Geneva Convention of 28 July 1951 relating to the status of refugees, as amended by the New York Protocol of 31 January 1967 (Geneva Convention), thus affirming the principle of non-refoulement and ensuring that nobody is sent back to persecution.
(3)
The Tampere Conclusions provide that a Common European Asylum System should include, in the short term, common standards for fair and efficient asylum procedures in the Member States and, in the longer term, Community rules leading to a common asylum procedure in the European Community.
(4)
The minimum standards laid down in this Directive on procedures in Member States for granting or withdrawing refugee status are therefore a first measure on asylum procedures.
(5)
The main objective of this Directive is to introduce a minimum framework in the Community on procedures for granting and withdrawing refugee status.
(6)
The approximation of rules on the procedures for granting and withdrawing refugee status should help to limit the secondary movements of applicants for asylum between Member States, where such movement would be caused by differences in legal frameworks.
(7)
It is in the very nature of minimum standards that Member States should have the power to introduce or maintain more favourable provisions for third country nationals or stateless persons who ask for international protection from a Member State, where such a request is understood to be on the grounds that the person concerned is a refugee within the meaning of Article 1(A) of the Geneva Convention.
(8)
This Directive respects the fundamental rights and observes the principles recognised in particular by the Charter of Fundamental Rights of the European Union.
(9)
With respect to the treatment of persons falling within the scope of this Directive, Member States are bound by obligations under instruments of international law to which they are party and which prohibit discrimination.
(10)
It is essential that decisions on all applications for asylum be taken on the basis of the facts and, in the first instance, by authorities whose personnel has the appropriate knowledge or receives the necessary training in the field of asylum and refugee matters.
(11)
It is in the interest of both Member States and applicants for asylum to decide as soon as possible on applications for asylum. The organisation of the processing of applications for asylum should be left to the discretion of Member States, so that they may, in accordance with their national needs, prioritise or accelerate the processing of any application, taking into account the standards in this Directive.
(12)
The notion of public order may cover a conviction for committing a serious crime.
(13)
In the interests of a correct recognition of those persons in need of protection as refugees within the meaning of Article 1 of the Geneva Convention, every applicant should, subject to certain exceptions, have an effective access to procedures, the opportunity to cooperate and properly communicate with the competent authorities so as to present the relevant facts of his/her case and sufficient procedural guarantees to pursue his/her case throughout all stages of the procedure. Moreover, the procedure in which an application for asylum is examined should normally provide an applicant at least with the right to stay pending a decision by the determining authority, access to the services of an interpreter for submitting his/her case if interviewed by the authorities, the opportunity to communicate with a representative of the United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR) or with any organisation working on its behalf, the right to appropriate notification of a decision, a motivation of that decision in fact and in law, the opportunity to consult a legal adviser or other counsellor, and the right to be informed of his/her legal position at decisive moments in the course of the procedure, in a language he/she can reasonably be supposed to understand.
(14)
In addition, specific procedural guarantees for unaccompanied minors should be laid down on account of their vulnerability. In this context, the best interests of the child should be a primary consideration of Member States.
(15)
Where an applicant makes a subsequent application without presenting new evidence or arguments, it would be disproportionate to oblige Member States to carry out a new full examination procedure. In these cases, Member States should have a choice of procedure involving exceptions to the guarantees normally enjoyed by the applicant.
(16)
Many asylum applications are made at the border or in a transit zone of a Member State prior to a decision on the entry of the applicant. Member States should be able to keep existing procedures adapted to the specific situation of these applicants at the border. Common rules should be defined on possible exceptions made in these circumstances to the guarantees normally enjoyed by applicants. Border procedures should mainly apply to those applicants who do not meet the conditions for entry into the territory of the Member States.
(17)
A key consideration for the well-foundedness of an asylum application is the safety of the applicant in his/her country of origin. Where a third country can be regarded as a safe country of origin, Member States should be able to designate it as safe and presume its safety for a particular applicant, unless he/she presents serious counter-indications.
(18)
Given the level of harmonisation achieved on the qualification of third country nationals and stateless persons as refugees, common criteria for designating third countries as safe countries of origin should be established.
(19)
Where the Council has satisfied itself that those criteria are met in relation to a particular country of origin, and has consequently included it in the minimum common list of safe countries of origin to be adopted pursuant to this Directive, Member States should be obliged to consider applications of persons with the nationality of that country, or of stateless persons formerly habitually resident in that country, on the basis of the rebuttable presumption of the safety of that country. In the light of the political importance of the designation of safe countries of origin, in particular in view of the implications of an assessment of the human rights situation in a country of origin and its implications for the policies of the European Union in the field of external relations, the Council should take any decisions on the establishment or amendment of the list, after consultation of the European Parliament.
(20)
It results from the status of Bulgaria and Romania as candidate countries for accession to the European Union and the progress made by these countries towards membership that they should be regarded as constituting safe countries of origin for the purposes of this Directive until the date of their accession to the European Union.
(21)
The designation of a third country as a safe country of origin for the purposes of this Directive cannot establish an absolute guarantee of safety for nationals of that country. By its very nature, the assessment underlying the designation can only take into account the general civil, legal and political circumstances in that country and whether actors of persecution, torture or inhuman or degrading treatment or punishment are subject to sanction in practice when found liable in the country concerned. For this reason, it is important that, where an applicant shows that there are serious reasons to consider the country not to be safe in his/her particular circumstances, the designation of the country as safe can no longer be considered relevant for him/her.
(22)
Member States should examine all applications on the substance, i.e. assess whether the applicant in question qualifies as a refugee in accordance with Council Directive 2004/83/EC of 29 April 2004 on minimum standards for the qualification and status of third country nationals or stateless persons as refugees or as persons who otherwise need international protection and the content of the protection granted (4), except where the present Directive provides otherwise, in particular where it can be reasonably assumed that another country would do the examination or provide sufficient protection. In particular, Member States should not be obliged to assess the substance of an asylum application where a first country of asylum has granted the applicant refugee status or otherwise sufficient protection and the applicant will be readmitted to this country.
(23)
Member States should also not be obliged to assess the substance of an asylum application where the applicant, due to a connection to a third country as defined by national law, can reasonably be expected to seek protection in that third country. Member States should only proceed on this basis where this particular applicant would be safe in the third country concerned. In order to avoid secondary movements of applicants, common principles for the consideration or designation by Member States of third countries as safe should be established.
(24)
Furthermore, with respect to certain European third countries, which observe particularly high human rights and refugee protection standards, Member States should be allowed to not carry out, or not to carry out full examination of asylum applications regarding applicants who enter their territory from such European third countries. Given the potential consequences for the applicant of a restricted or omitted examination, this application of the safe third country concept should be restricted to cases involving third countries with respect to which the Council has satisfied itself that the high standards for the safety of the third country concerned, as set out in this Directive, are fulfilled. The Council should take decisions in this matter after consultation of the European Parliament.
(25)
It follows from the nature of the common standards concerning both safe third country concepts as set out in this Directive, that the practical effect of the concepts depends on whether the third country in question permits the applicant in question to enter its territory.
(26)
With respect to the withdrawal of refugee status, Member States should ensure that persons benefiting from refugee status are duly informed of a possible reconsideration of their status and have the opportunity to submit their point of view before the authorities can take a motivated decision to withdraw their status. However, dispensing with these guarantees should be allowed where the reasons for the cessation of the refugee status is not related to a change of the conditions on which the recognition was based.
(27)
It reflects a basic principle of Community law that the decisions taken on an application for asylum and on the withdrawal of refugee status are subject to an effective remedy before a court or tribunal within the meaning of Article 234 of the Treaty. The effectiveness of the remedy, also with regard to the examination of the relevant facts, depends on the administrative and judicial system of each Member State seen as a whole.
(28)
In accordance with Article 64 of the Treaty, this Directive does not affect the exercise of the responsibilities incumbent upon Member States with regard to the maintenance of law and order and the safeguarding of internal security.
(29)
This Directive does not deal with procedures governed by Council Regulation (EC) No 343/2003 of 18 February 2003 establishing the criteria and mechanisms for determining the Member State responsible for examining an asylum application lodged in one of the Member States by a third-country national (5).
(30)
The implementation of this Directive should be evaluated at regular intervals not exceeding two years.
(31)
Since the objective of this Directive, namely to establish minimum standards on procedures in Member States for granting and withdrawing refugee status cannot be sufficiently attained by the Member States and can therefore, by reason of the scale and effects of the action, be better achieved at Community level, the Community may adopt measures, in accordance with the principle of subsidiarity as set out in Article 5 of the Treaty. In accordance with the principle of proportionality, as set out in that Article, this Directive does not go beyond what is necessary in order to achieve this objective.
(32)
In accordance with Article 3 of the Protocol on the position of the United Kingdom and Ireland, annexed to the Treaty on European Union and to the Treaty establishing the European Community, the United Kingdom has notified, by letter of 24 January 2001, its wish to take part in the adoption and application of this Directive.
(33)
In accordance with Article 3 of the Protocol on the position of the United Kingdom and Ireland, annexed to the Treaty on European Union and to the Treaty establishing the European Community, Ireland has notified, by letter of 14 February 2001, its wish to take part in the adoption and application of this Directive.
(34)
In accordance with Articles 1 and 2 of the Protocol on the position of Denmark, annexed to the Treaty on European Union and to the Treaty establishing the European Community, Denmark does not take part in the adoption of this Directive and is not bound by it or subject to its application,
HAS ADOPTED THIS DIRECTIVE:
CHAPTER I
GENERAL PROVISIONS
Article 1
Purpose
The purpose of this Directive is to establish minimum standards on procedures in Member States for granting and withdrawing refugee status.
Article 2
Definitions
For the purposes of this Directive:
(a)
‘Geneva Convention’ means the Convention of 28 July 1951 relating to the status of refugees, as amended by the New York Protocol of 31 January 1967;
(b)
‘application’ or ‘application for asylum’ means an application made by a third country national or stateless person which can be understood as a request for international protection from a Member State under the Geneva Convention. Any application for international protection is presumed to be an application for asylum, unless the person concerned explicitly requests another kind of protection that can be applied for separately;
(c)
‘applicant’ or ‘applicant for asylum’ means a third country national or stateless person who has made an application for asylum in respect of which a final decision has not yet been taken;
(d)
‘final decision’ means a decision on whether the third country national or stateless person be granted refugee status by virtue of Directive 2004/83/EC and which is no longer subject to a remedy within the framework of Chapter V of this Directive irrespective of whether such remedy has the effect of allowing applicants to remain in the Member States concerned pending its outcome, subject to Annex III to this Directive;
(e)
‘determining authority’ means any quasi-judicial or administrative body in a Member State responsible for examining applications for asylum and competent to take decisions at first instance in such cases, subject to Annex I;
(f)
‘refugee’ means a third country national or a stateless person who fulfils the requirements of Article 1 of the Geneva Convention as set out in Directive 2004/83/EC;
(g)
‘refugee status’ means the recognition by a Member State of a third country national or stateless person as a refugee;
(h)
‘unaccompanied minor’ means a person below the age of 18 who arrives in the territory of the Member States unaccompanied by an adult responsible for him/her whether by law or by custom, and for as long as he/she is not effectively taken into the care of such a person; it includes a minor who is left unaccompanied after he/she has entered the territory of the Member States;
(i)
‘representative’ means a person acting on behalf of an organisation representing an unaccompanied minor as legal guardian, a person acting on behalf of a national organisation which is responsible for the care and well-being of minors, or any other appropriate representation appointed to ensure his/her best interests;
(j)
‘withdrawal of refugee status’ means the decision by a competent authority to revoke, end or refuse to renew the refugee status of a person in accordance with Directive 2004/83/EC;
(k)
‘remain in the Member State’ means to remain in the territory, including at the border or in transit zones, of the Member State in which the application for asylum has been made or is being examined.
Article 3
Scope
1. This Directive shall apply to all applications for asylum made in the territory, including at the border or in the transit zones of the Member States, and to the withdrawal of refugee status.
2. This Directive shall not apply in cases of requests for diplomatic or territorial asylum submitted to representations of Member States.
3. Where Member States employ or introduce a procedure in which asylum applications are examined both as applications on the basis of the Geneva Convention and as applications for other kinds of international protection given under the circumstances defined by Article 15 of Directive 2004/83/EC, they shall apply this Directive throughout their procedure.
4. Moreover, Member States may decide to apply this Directive in procedures for deciding on applications for any kind of international protection.
Article 4
Responsible authorities
1. Member States shall designate for all procedures a determining authority which will be responsible for an appropriate examination of the applications in accordance with this Directive, in particular Articles 8(2) and 9.
In accordance with Article 4(4) of Regulation (EC) No 343/2003, applications for asylum made in a Member State to the authorities of another Member State carrying out immigration controls there shall be dealt with by the Member State in whose territory the application is made.
2. However, Member States may provide that another authority is responsible for the purposes of:
(a)
processing cases in which it is considered to transfer the applicant to another State according to the rules establishing criteria and mechanisms for determining which State is responsible for considering an application for asylum, until the transfer takes place or the requested State has refused to take charge of or take back the applicant;
(b)
taking a decision on the application in the light of national security provisions, provided the determining authority is consulted prior to this decision as to whether the applicant qualifies as a refugee by virtue of Directive 2004/83/EC;
(c)
conducting a preliminary examination pursuant to Article 32, provided this authority has access to the applicant’s file regarding the previous application;
(d)
processing cases in the framework of the procedures provided for in Article 35(1);
(e)
refusing permission to enter in the framework of the procedure provided for in Article 35(2) to (5), subject to the conditions and as set out therein;
(f)
establishing that an applicant is seeking to enter or has entered into the Member State from a safe third country pursuant to Article 36, subject to the conditions and as set out in that Article.
3. Where authorities are designated in accordance with paragraph 2, Member States shall ensure that the personnel of such authorities have the appropriate knowledge or receive the necessary training to fulfil their obligations when implementing this Directive.
Article 5
More favourable provisions
Member States may introduce or maintain more favourable standards on procedures for granting and withdrawing refugee status, insofar as those standards are compatible with this Directive.
CHAPTER II
BASIC PRINCIPLES AND GUARANTEES
Article 6
Access to the procedure
1. Member States may require that applications for asylum be made in person and/or at a designated place.
2. Member States shall ensure that each adult having legal capacity has the right to make an application for asylum on his/her own behalf.
3. Member States may provide that an application may be made by an applicant on behalf of his/her dependants. In such cases Member States shall ensure that dependant adults consent to the lodging of the application on their behalf, failing which they shall have an opportunity to make an application on their own behalf.
Consent shall be requested at the time the application is lodged or, at the latest, when the personal interview with the dependant adult is conducted.
4. Member States may determine in national legislation:
(a)
the cases in which a minor can make an application on his/her own behalf;
(b)
the cases in which the application of an unaccompanied minor has to be lodged by a representative as provided for in Article 17(1)(a);
(c)
the cases in which the lodging of an application for asylum is deemed to constitute also the lodging of an application for asylum for any unmarried minor.
5. Member States shall ensure that authorities likely to be addressed by someone who wishes to make an application for asylum are able to advise that person how and where he/she may make such an application and/or may require these authorities to forward the application to the competent authority.
Article 7
Right to remain in the Member State pending the examination of the application
1. Applicants shall be allowed to remain in the Member State, for the sole purpose of the procedure, until the determining authority has made a decision in accordance with the procedures at first instance set out in Chapter III. This right to remain shall not constitute an entitlement to a residence permit.
2. Member States can make an exception only where, in accordance with Articles 32 and 34, a subsequent application will not be further examined or where they will surrender or extradite, as appropriate, a person either to another Member State pursuant to obligations in accordance with a European arrest warrant (6) or otherwise, or to a third country, or to international criminal courts or tribunals.
Article 8
Requirements for the examination of applications
1. Without prejudice to Article 23(4)(i), Member States shall ensure that applications for asylum are neither rejected nor excluded from examination on the sole ground that they have not been made as soon as possible.
2. Member States shall ensure that decisions by the determining authority on applications for asylum are taken after an appropriate examination. To that end, Member States shall ensure that:
(a)
applications are examined and decisions are taken individually, objectively and impartially;
(b)
precise and up-to-date information is obtained from various sources, such as the United Nations High Commissioner for Refugees (UNHCR), as to the general situation prevailing in the countries of origin of applicants for asylum and, where necessary, in countries through which they have transited, and that such information is made available to the personnel responsible for examining applications and taking decisions;
(c)
the personnel examining applications and taking decisions have the knowledge with respect to relevant standards applicable in the field of asylum and refugee law.
3. The authorities referred to in Chapter V shall, through the determining authority or the applicant or otherwise, have access to the general information referred to in paragraph 2(b), necessary for the fulfilment of their task.
4. Member States may provide for rules concerning the translation of documents relevant for the examination of applications.
Article 9
Requirements for a decision by the determining authority
1. Member States shall ensure that decisions on applications for asylum are given in writing.
2. Member States shall also ensure that, where an application is rejected, the reasons in fact and in law are stated in the decision and information on how to challenge a negative decision is given in writing.
Member States need not state the reasons for not granting refugee status in a decision where the applicant is granted a status which offers the same rights and benefits under national and Community law as the refugee status by virtue of Directive 2004/83/EC. In these cases, Member States shall ensure that the reasons for not granting refugee status are stated in the applicant’s file and that the applicant has, upon request, access to his/her file.
Moreover, Member States need not provide information on how to challenge a negative decision in writing in conjunction with a decision where the applicant has been provided with this information at an earlier stage either in writing or by electronic means accessible to the applicant.
3. For the purposes of Article 6(3), and whenever the application is based on the same grounds, Member States may take one single decision, covering all dependants.
Article 10
Guarantees for applicants for asylum
1. With respect to the procedures provided for in Chapter III, Member States shall ensure that all applicants for asylum enjoy the following guarantees:
(a)
they shall be informed in a language which they may reasonably be supposed to understand of the procedure to be followed and of their rights and obligations during the procedure and the possible consequences of not complying with their obligations and not cooperating with the authorities. They shall be informed of the time-frame, as well as the means at their disposal for fulfilling the obligation to submit the elements as referred to in Article 4 of Directive 2004/83/EC. This information shall be given in time to enable them to exercise the rights guaranteed in this Directive and to comply with the obligations described in Article 11;
(b)
they shall receive the services of an interpreter for submitting their case to the competent authorities whenever necessary. Member States shall consider it necessary to give these services at least when the determining authority calls upon the applicant to be interviewed as referred to in Articles 12 and 13 and appropriate communication cannot be ensured without such services. In this case and in other cases where the competent authorities call upon the applicant, these services shall be paid for out of public funds;
(c)
they shall not be denied the opportunity to communicate with the UNHCR or with any other organisation working on behalf of the UNHCR in the territory of the Member State pursuant to an agreement with that Member State;
(d)
they shall be given notice in reasonable time of the decision by the determining authority on their application for asylum. If a legal adviser or other counsellor is legally representing the applicant, Member States may choose to give notice of the decision to him/her instead of to the applicant for asylum;
(e)
they shall be informed of the result of the decision by the determining authority in a language that they may reasonably be supposed to understand when they are not assisted or represented by a legal adviser or other counsellor and when free legal assistance is not available. The information provided shall include information on how to challenge a negative decision in accordance with the provisions of Article 9(2).
2. With respect to the procedures provided for in Chapter V, Member States shall ensure that all applicants for asylum enjoy equivalent guarantees to the ones referred to in paragraph 1(b), (c) and (d) of this Article.
Article 11
Obligations of the applicants for asylum
1. Member States may impose upon applicants for asylum obligations to cooperate with the competent authorities insofar as these obligations are necessary for the processing of the application.
2. In particular, Member States may provide that:
(a)
applicants for asylum are required to report to the competent authorities or to appear before them in person, either without delay or at a specified time;
(b)
applicants for asylum have to hand over documents in their possession relevant to the examination of the application, such as their passports;
(c)
applicants for asylum are required to inform the competent authorities of their current place of residence or address and of any changes thereof as soon as possible. Member States may provide that the applicant shall have to accept any communication at the most recent place of residence or address which he/she indicated accordingly;
(d)
the competent authorities may search the applicant and the items he/she carries with him/her;
(e)
the competent authorities may take a photograph of the applicant; and
(f)
the competent authorities may record the applicant’s oral statements, provided he/she has previously been informed thereof.
Article 12
Personal interview
1. Before a decision is taken by the determining authority, the applicant for asylum shall be given the opportunity of a personal interview on his/her application for asylum with a person competent under national law to conduct such an interview.
Member States may also give the opportunity of a personal interview to each dependant adult referred to in Article 6(3).
Member States may determine in national legislation the cases in which a minor shall be given the opportunity of a personal interview.
2. The personal interview may be omitted where:
(a)
the determining authority is able to take a positive decision on the basis of evidence available; or
(b)
the competent authority has already had a meeting with the applicant for the purpose of assisting him/her with completing his/her application and submitting the essential information regarding the application, in terms of Article 4(2) of Directive 2004/83/EC; or
(c)
the determining authority, on the basis of a complete examination of information provided by the applicant, considers the application to be unfounded in cases where the circumstances mentioned in Article 23(4)(a), (c), (g), (h) and (j) apply.
3. The personal interview may also be omitted where it is not reasonably practicable, in particular where the competent authority is of the opinion that the applicant is unfit or unable to be interviewed owing to enduring circumstances beyond his/her control. When in doubt, Member States may require a medical or psychological certificate.
Where the Member State does not provide the applicant with the opportunity for a personal interview pursuant to this paragraph, or where applicable, to the dependant, reasonable efforts shall be made to allow the applicant or the dependant to submit further information.
4. The absence of a personal interview in accordance with this Article shall not prevent the determining authority from taking a decision on an application for asylum.
5. The absence of a personal interview pursuant to paragraph 2(b) and (c) and paragraph 3 shall not adversely affect the decision of the determining authority.
6. Irrespective of Article 20(1), Member States, when deciding on the application for asylum, may take into account the fact that the applicant failed to appear for the personal interview, unless he/she had good reasons for the failure to appear.
Article 13
Requirements for a personal interview
1. A personal interview shall normally take place without the presence of family members unless the determining authority considers it necessary for an appropriate examination to have other family members present.
2. A personal interview shall take place under conditions which ensure appropriate confidentiality.
3. Member States shall take appropriate steps to ensure that personal interviews are conducted under conditions which allow applicants to present the grounds for their applications in a comprehensive manner. To that end, Member States shall:
(a)
ensure that the person who conducts the interview is sufficiently competent to take account of the personal or general circumstances surrounding the application, including the applicant’s cultural origin or vulnerability, insofar as it is possible to do so; and
(b)
select an interpreter who is able to ensure appropriate communication between the applicant and the person who conducts the interview. The communication need not necessarily take place in the language preferred by the applicant for asylum if there is another language which he/she may reasonably be supposed to understand and in which he/she is able to communicate.
4. Member States may provide for rules concerning the presence of third parties at a personal interview.
5. This Article is also applicable to the meeting referred to in Article 12(2)(b).
Article 14
Status of the report of a personal interview in the procedure
1. Member States shall ensure that a written report is made of every personal interview, containing at least the essential information regarding the application, as presented by the applicant, in terms of Article 4(2) of Directive 2004/83/EC.
2. Member States shall ensure that applicants have timely access to the report of the personal interview. Where access is only granted after the decision of the determining authority, Member States shall ensure that access is possible as soon as necessary for allowing an appeal to be prepared and lodged in due time.
3. Member States may request the applicant’s approval of the contents of the report of the personal interview.
Where an applicant refuses to approve the contents of the report, the reasons for this refusal shall be entered into the applicant’s file.
The refusal of an applicant to approve the contents of the report shall not prevent the determining authority from taking a decision on his/her application.
4. This Article is also applicable to the meeting referred to in Article 12(2)(b).
Article 15
Right to legal assistance and representation
1. Member States shall allow applicants for asylum the opportunity, at their own cost, to consult in an effective manner a legal adviser or other counsellor, admitted or permitted as such under national law, on matters relating to their asylum applications.
2. In the event of a negative decision by a determining authority, Member States shall ensure that free legal assistance and/or representation be granted on request, subject to the provisions of paragraph 3.
3. Member States may provide in their national legislation that free legal assistance and/or representation is granted:
(a)
only for procedures before a court or tribunal in accordance with Chapter V and not for any onward appeals or reviews provided for under national law, including a rehearing of an appeal following an onward appeal or review; and/or
(b)
only to those who lack sufficient resources; and/or
(c)
only to legal advisers or other counsellors specifically designated by national law to assist and/or represent applicants for asylum; and/or
(d)
only if the appeal or review is likely to succeed.
Member States shall ensure that legal assistance and/or representation granted under point (d) is not arbitrarily restricted.
4. Rules concerning the modalities for filing and processing requests for legal assistance and/or representation may be provided by Member States.
5. Member States may also:
(a)
impose monetary and/or time-limits on the provision of free legal assistance and/or representation, provided that such limits do not arbitrarily restrict access to legal assistance and/or representation;
(b)
provide that, as regards fees and other costs, the treatment of applicants shall not be more favourable than the treatment generally accorded to their nationals in matters pertaining to legal assistance.
6. Member States may demand to be reimbursed wholly or partially for any expenses granted if and when the applicant’s financial situation has improved considerably or if the decision to grant such benefits was taken on the basis of false information supplied by the applicant.
Article 16
Scope of legal assistance and representation
1. Member States shall ensure that a legal adviser or other counsellor admitted or permitted as such under national law, and who assists or represents an applicant for asylum under the terms of national law, shall enjoy access to such information in the applicant’s file as is liable to be examined by the authorities referred to in Chapter V, insofar as the information is relevant to the examination of the application.
Member States may make an exception where disclosure of information or sources would jeopardise national security, the security of the organisations or person(s) providing the information or the security of the person(s) to whom the information relates or where the investigative interests relating to the examination of applications of asylum by the competent authorities of the Member States or the international relations of the Member States would be compromised. In these cases, access to the information or sources in question shall be available to the authorities referred to in Chapter V, except where such access is precluded in cases of national security.
2. Member States shall ensure that the legal adviser or other counsellor who assists or represents an applicant for asylum has access to closed areas, such as detention facilities and transit zones, for the purpose of consulting that applicant. Member States may only limit the possibility of visiting applicants in closed areas where such limitation is, by virtue of national legislation, objectively necessary for the security, public order or administrative management of the area, or in order to ensure an efficient examination of the application, provided that access by the legal adviser or other counsellor is not thereby severely limited or rendered impossible.
3. Member States may provide rules covering the presence of legal advisers or other counsellors at all interviews in the procedure, without prejudice to this Article or to Article 17(1)(b).
4. Member States may provide that the applicant is allowed to bring with him/her to the personal interview a legal adviser or other counsellor admitted or permitted as such under national law.
Member States may require the presence of the applicant at the personal interview, even if he/she is represented under the terms of national law by such a legal adviser or counsellor, and may require the applicant to respond in person to the questions asked.
The absence of a legal adviser or other counsellor shall not prevent the competent authority from conducting the personal interview with the applicant.
Article 17
Guarantees for unaccompanied minors
1. With respect to all procedures provided for in this Directive and without prejudice to the provisions of Articles 12 and 14, Member States shall:
(a)
as soon as possible take measures to ensure that a representative represents and/or assists the unaccompanied minor with respect to the examination of the application. This representative can also be the representative referred to in Article 19 of Directive 2003/9/EC of 27 January 2003 laying down minimum standards for the reception of asylum seekers (7);
(b)
ensure that the representative is given the opportunity to inform the unaccompanied minor about the meaning and possible consequences of the personal interview and, where appropriate, how to prepare himself/herself for the personal interview. Member States shall allow the representative to be present at that interview and to ask questions or make comments, within the framework set by the person who conducts the interview.
Member States may require the presence of the unaccompanied minor at the personal interview, even if the representative is present.
2. Member States may refrain from appointing a representative where the unaccompanied minor:
(a)
will in all likelihood reach the age of maturity before a decision at first instance is taken; or
(b)
can avail himself, free of charge, of a legal adviser or other counsellor, admitted as such under national law to fulfil the tasks assigned above to the representative; or
(c)
is married or has been married.
3. Member States may, in accordance with the laws and regulations in force on 1 December 2005, also refrain from appointing a representative where the unaccompanied minor is 16 years old or older, unless he/she is unable to pursue his/her application without a representative.
4. Member States shall ensure that:
(a)
if an unaccompanied minor has a personal interview on his/her application for asylum as referred to in Articles 12, 13 and 14, that interview is conducted by a person who has the necessary knowledge of the special needs of minors;
(b)
an official with the necessary knowledge of the special needs of minors prepares the decision by the determining authority on the application of an unaccompanied minor.
5. Member States may use medical examinations to determine the age of unaccompanied minors within the framework of the examination of an application for asylum.
In cases where medical examinations are used, Member States shall ensure that:
(a)
unaccompanied minors are informed prior to the examination of their application for asylum, and in a language which they may reasonably be supposed to understand, of the possibility that their age may be determined by medical examination. This shall include information on the method of examination and the possible consequences of the result of the medical examination for the examination of the application for asylum, as well as the consequences of refusal on the part of the unaccompanied minor to undergo the medical examination;
(b)
unaccompanied minors and/or their representatives consent to carry out an examination to determine the age of the minors concerned; and
(c)
the decision to reject an application for asylum from an unaccompanied minor who refused to undergo this medical examination shall not be based solely on that refusal.
The fact that an unaccompanied minor has refused to undergo such a medical examination shall not prevent the determining authority from taking a decision on the application for asylum.
6. The best interests of the child shall be a primary consideration for Member States when implementing this Article.
Article 18
Detention
1. Member States shall not hold a person in detention for the sole reason that he/she is an applicant for asylum.
2. Where an applicant for asylum is held in detention, Member States shall ensure that there is a possibility of speedy judicial review.
Article 19
Procedure in case of withdrawal of the application
1. Insofar as Member States provide for the possibility of explicit withdrawal of the application under national law, when an applicant for asylum explicitly withdraws his/her application for asylum, Member States shall ensure that the determining authority takes a decision to either discontinue the examination or reject the application.
2. Member States may also decide that the determining authority can decide to discontinue the examination without taking a decision. In this case, Member States shall ensure that the determining authority enters a notice in the applicant’s file.
Article 20
Procedure in the case of implicit withdrawal or abandonment of the application
1. When there is reasonable cause to consider that an applicant for asylum has implicitly withdrawn or abandoned his/her application for asylum, Member States shall ensure that the determining authority takes a decision to either discontinue the examination or reject the application on the basis that the applicant has not established an entitlement to refugee status in accordance with Directive 2004/83/EC.
Member States may assume that the applicant has implicitly withdrawn or abandoned his/her application for asylum in particular when it is ascertained that:
(a)
he/she has failed to respond to requests to provide information essential to his/her application in terms of Article 4 of Directive 2004/83/EC or has not appeared for a personal interview as provided for in Articles 12, 13 and 14, unless the applicant demonstrates within a reasonable time that his/her failure was due to circumstances beyond his control;
(b)
he/she has absconded or left without authorisation the place where he/she lived or was held, without contacting the competent authority within a reasonable time, or he/she has not within a reasonable time complied with reporting duties or other obligations to communicate.
For the purposes of implementing these provisions, Member States may lay down time-limits or guidelines.
2. Member States shall ensure that the applicant who reports again to the competent authority after a decision to discontinue as referred to in paragraph 1 of this Article is taken, is entitled to request that his/her case be reopened, unless the request is examined in accordance with Articles 32 and 34.
Member States may provide for a time-limit after which the applicant’s case can no longer be re-opened.
Member States shall ensure that such a person is not removed contrary to the principle of non-refoulement.
Member States may allow the determining authority to take up the examination at the stage where it was discontinued.
Article 21
The role of UNHCR
1. Member States shall allow the UNHCR:
(a)
to have access to applicants for asylum, including those in detention and in airport or port transit zones;
(b)
to have access to information on individual applications for asylum, on the course of the procedure and on the decisions taken, provided that the applicant for asylum agrees thereto;
(c)
to present its views, in the exercise of its supervisory responsibilities under Article 35 of the Geneva Convention, to any competent authorities regarding individual applications for asylum at any stage of the procedure.
2. Paragraph 1 shall also apply to an organisation which is working in the territory of the Member State concerned on behalf of the UNHCR pursuant to an agreement with that Member State.
Article 22
Collection of information on individual cases
For the purposes of examining individual cases, Member States shall not:
(a)
directly disclose information regarding individual applications for asylum, or the fact that an application has been made, to the alleged actor(s) of persecution of the applicant for asylum;
(b)
obtain any information from the alleged actor(s) of persecution in a manner that would result in such actor(s) being directly informed of the fact that an application has been made by the applicant in question, and would jeopardise the physical integrity of the applicant and his/her dependants, or the liberty and security of his/her family members still living in the country of origin.
CHAPTER III
PROCEDURES AT FIRST INSTANCE
SECTION I
Article 23
Examination procedure
1. Member States shall process applications for asylum in an examination procedure in accordance with the basic principles and guarantees of Chapter II.
2. Member States shall ensure that such a procedure is concluded as soon as possible, without prejudice to an adequate and complete examination.
Member States shall ensure that, where a decision cannot be taken within six months, the applicant concerned shall either:
(a)
be informed of the delay; or
(b)
receive, upon his/her request, information on the time-frame within which the decision on his/her application is to be expected. Such information shall not constitute an obligation for the Member State towards the applicant concerned to take a decision within that time-frame.
3. Member States may prioritise or accelerate any examination in accordance with the basic principles and guarantees of Chapter II, including where the application is likely to be well-founded or where the applicant has special needs.
4. Member States may also provide that an examination procedure in accordance with the basic principles and guarantees of Chapter II be prioritised or accelerated if:
(a)
the applicant, in submitting his/her application and presenting the facts, has only raised issues that are not relevant or of minimal relevance to the examination of whether he/she qualifies as a refugee by virtue of Directive 2004/83/EC; or
(b)
the applicant clearly does not qualify as a refugee or for refugee status in a Member State under Directive 2004/83/EC; or
(c)
the application for asylum is considered to be unfounded:
(i)
because the applicant is from a safe country of origin within the meaning of Articles 29, 30 and 31, or
(ii)
because the country which is not a Member State, is considered to be a safe third country for the applicant, without prejudice to Article 28(1); or
(d)
the applicant has misled the authorities by presenting false information or documents or by withholding relevant information or documents with respect to his/her identity and/or nationality that could have had a negative impact on the decision; or
(e)
the applicant has filed another application for asylum stating other personal data; or
(f)
the applicant has not produced information establishing with a reasonable degree of certainty his/her identity or nationality, or it is likely that, in bad faith, he/she has destroyed or disposed of an identity or travel document that would have helped establish his/her identity or nationality; or
(g)
the applicant has made inconsistent, contradictory, improbable or insufficient representations which make his/her claim clearly unconvincing in relation to his/her having been the object of persecution referred to in Directive 2004/83/EC; or
(h)
the applicant has submitted a subsequent application which does not raise any relevant new elements with respect to his/her particular circumstances or to the situation in his/her country of origin; or
(i)
the applicant has failed without reasonable cause to make his/her application earlier, having had opportunity to do so; or
(j)
the applicant is making an application merely in order to delay or frustrate the enforcement of an earlier or imminent decision which would result in his/her removal; or
(k)
the applicant has failed without good reason to comply with obligations referred to in Article 4(1) and (2) of Directive 2004/83/EC or in Articles11(2)(a) and (b) and 20(1) of this Directive; or
(l)
the applicant entered the territory of the Member State unlawfully or prolonged his/her stay unlawfully and, without good reason, has either not presented himself/herself to the authorities and/or filed an application for asylum as soon as possible, given the circumstances of his/her entry; or
(m)
the applicant is a danger to the national security or public order of the Member State, or the applicant has been forcibly expelled for serious reasons of public security and public order under national law; or
(n)
the applicant refuses to comply with an obligation to have his/her fingerprints taken in accordance with relevant Community and/or national legislation; or
(o)
the application was made by an unmarried minor to whom Article 6(4)(c) applies, after the application of the parents or parent responsible for the minor has been rejected and no relevant new elements were raised with respect to his/her particular circumstances or to the situation in his/her country of origin.
Article 24
Specific procedures
1. Member States may provide for the following specific procedures derogating from the basic principles and guarantees of Chapter II:
(a)
a preliminary examination for the purposes of processing cases considered within the framework set out in Section IV;
(b)
procedures for the purposes of processing cases considered within the framework set out in Section V.
2. Member States may also provide a derogation in respect of Section VI.
SECTION II
Article 25
Inadmissible applications
1. In addition to cases in which an application is not examined in accordance with Regulation (EC) No 343/2003, Member States are not required to examine whether the applicant qualifies as a refugee in accordance with Directive 2004/83/EC where an application is considered inadmissible pursuant to this Article.
2. Member States may consider an application for asylum as inadmissible pursuant to this Article if:
(a)
another Member State has granted refugee status;
(b)
a country which is not a Member State is considered as a first country of asylum for the applicant, pursuant to Article 26;
(c)
a country which is not a Member State is considered as a safe third country for the applicant, pursuant to Article 27;
(d)
the applicant is allowed to remain in the Member State concerned on some other grounds and as result of this he/she has been granted a status equivalent to the rights and benefits of the refugee status by virtue of Directive 2004/83/EC;
(e)
the applicant is allowed to remain in the territory of the Member State concerned on some other grounds which protect him/her against refoulement pending the outcome of a procedure for the determination of status pursuant to point (d);
(f)
the applicant has lodged an identical application after a final decision;
(g)
a dependant of the applicant lodges an application, after he/she has in accordance with Article 6(3) consented to have his/her case be part of an application made on his/her behalf, and there are no facts relating to the dependant’s situation, which justify a separate application.
Article 26
The concept of first country of asylum
A country can be considered to be a first country of asylum for a particular applicant for asylum if:
(a)
he/she has been recognised in that country as a refugee and he/she can still avail himself/herself of that protection; or
(b)
he/she otherwise enjoys sufficient protection in that country, including benefiting from the principle of non-refoulement;
provided that he/she will be re-admitted to that country.
In applying the concept of first country of asylum to the particular circumstances of an applicant for asylum Member States may take into account Article 27(1).
Article 27
The safe third country concept
1. Member States may apply the safe third country concept only where the competent authorities are satisfied that a person seeking asylum will be treated in accordance with the following principles in the third country concerned:
(a)
life and liberty are not threatened on account of race, religion, nationality, membership of a particular social group or political opinion;
(b)
the principle of non-refoulement in accordance with the Geneva Convention is respected;
(c)
the prohibition of removal, in violation of the right to freedom from torture and cruel, inhuman or degrading treatment as laid down in international law, is respected; and
(d)
the possibility exists to request refugee status and, if found to be a refugee, to receive protection in accordance with the Geneva Convention.
2. The application of the safe third country concept shall be subject to rules laid down in national legislation, including:
(a)
rules requiring a connection between the person seeking asylum and the third country concerned on the basis of which it would be reasonable for that person to go to that country;
(b)
rules on the methodology by which the competent authorities satisfy themselves that the safe third country concept may be applied to a particular country or to a particular applicant. Such methodology shall include case-by-case consideration of the safety of the country for a particular applicant and/or national designation of countries considered to be generally safe;
(c)
rules in accordance with international law, allowing an individual examination of whether the third country concerned is safe for a particular applicant which, as a minimum, shall permit the applicant to challenge the application of the safe third country concept on the grounds that he/she would be subjected to torture, cruel, inhuman or degrading treatment or punishment.
3. When implementing a decision solely based on this Article, Member States shall:
(a)
inform the applicant accordingly; and
(b)
provide him/her with a document informing the authorities of the third country, in the language of that country, that the application has not been examined in substance.
4. Where the third country does not permit the applicant for asylum to enter its territory, Member States shall ensure that access to a procedure is given in accordance with the basic principles and guarantees described in Chapter II.
5. Member States shall inform the Commission periodically of the countries to which this concept is applied in accordance with the provisions of this Article.
SECTION III
Article 28
Unfounded applications
1. Without prejudice to Articles 19 and 20, Member States may only consider an application for asylum as unfounded if the determining authority has established that the applicant does not qualify for refugee status pursuant to Directive 2004/83/EC.
2. In the cases mentioned in Article 23(4)(b) and in cases of unfounded applications for asylum in which any of the circumstances listed in Article 23(4)(a) and (c) to (o) apply, Member States may also consider an application as manifestly unfounded, where it is defined as such in the national legislation.
Article 29
Minimum common list of third countries regarded as safe countries of origin
1. The Council shall, acting by a qualified majority on a proposal from the Commission and after consultation of the European Parliament, adopt a minimum common list of third countries which shall be regarded by Member States as safe countries of origin in accordance with Annex II.
2. The Council may, acting by a qualified majority on a proposal from the Commission and after consultation of the European Parliament, amend the minimum common list by adding or removing third countries, in accordance with Annex II. The Commission shall examine any request made by the Council or by a Member State to submit a proposal to amend the minimum common list.
3. When making its proposal under paragraphs 1 or 2, the Commission shall make use of information from the Member States, its own information and, where necessary, information from UNHCR, the Council of Europe and other relevant international organisations.
4. Where the Council requests the Commission to submit a proposal for removing a third country from the minimum common list, the obligation of Member States pursuant to Article 31(2) shall be suspended with regard to this third country as of the day following the Council decision requesting such a submission.
5. Where a Member State requests the Commission to submit a proposal to the Council for removing a third country from the minimum common list, that Member State shall notify the Council in writing of the request made to the Commission. The obligation of this Member State pursuant to Article 31(2) shall be suspended with regard to the third country as of the day following the notification to the Council.
6. The European Parliament shall be informed of the suspensions under paragraphs 4 and 5.
7. The suspensions under paragraphs 4 and 5 shall end after three months, unless the Commission makes a proposal before the end of this period, to withdraw the third country from the minimum common list. The suspensions shall in any case end where the Council rejects a proposal by the Commission to withdraw the third country from the list.
8. Upon request by the Council, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on whether the situation of a country on the minimum common list is still in conformity with Annex II. When presenting its report, the Commission may make such recommendations or proposals as it deems appropriate.
Article 30
National designation of third countries as safe countries of origin
1. Without prejudice to Article 29, Member States may retain or introduce legislation that allows, in accordance with Annex II, for the national designation of third countries other than those appearing on the minimum common list, as safe countries of origin for the purposes of examining applications for asylum. This may include designation of part of a country as safe where the conditions in Annex II are fulfilled in relation to that part.
2. By derogation from paragraph 1, Member States may retain legislation in force on 1 December 2005 that allows for the national designation of third countries, other than those appearing on the minimum common list, as safe countries of origin for the purposes of examining applications for asylum where they are satisfied that persons in the third countries concerned are generally neither subject to:
(a)
persecution as defined in Article 9 of Directive 2004/83/EC; nor
(b)
torture or inhuman or degrading treatment or punishment.
3. Member States may also retain legislation in force on 1 December 2005 that allows for the national designation of part of a country as safe, or a country or part of a country as safe for a specified group of persons in that country, where the conditions in paragraph 2 are fulfilled in relation to that part or group.
4. In assessing whether a country is a safe country of origin in accordance with paragraphs 2 and 3, Member States shall have regard to the legal situation, the application of the law and the general political circumstances in the third country concerned.
5. The assessment of whether a country is a safe country of origin in accordance with this Article shall be based on a range of sources of information, including in particular information from other Member States, the UNHCR, the Council of Europe and other relevant international organisations.
6. Member States shall notify to the Commission the countries that are designated as safe countries of origin in accordance with this Article.
Article 31
The safe country of origin concept
1. A third country designated as a safe country of origin in accordance with either Article 29 or 30 may, after an individual examination of the application, be considered as a safe country of origin for a particular applicant for asylum only if:
(a)
he/she has the nationality of that country; or
(b)
he/she is a stateless person and was formerly habitually resident in that country;
and he/she has not submitted any serious grounds for considering the country not to be a safe country of origin in his/her particular circumstances and in terms of his/her qualification as a refugee in accordance with Directive 2004/83/EC.
2. Member States shall, in accordance with paragraph 1, consider the application for asylum as unfounded where the third country is designated as safe pursuant to Article 29.
3. Member States shall lay down in national legislation further rules and modalities for the application of the safe country of origin concept.
SECTION IV
Article 32
Subsequent application
1. Where a person who has applied for asylum in a Member State makes further representations or a subsequent application in the same Member State, that Member State may examine these further representations or the elements of the subsequent application in the framework of the examination of the previous application or in the framework of the examination of the decision under review or appeal, insofar as the competent authorities can take into account and consider all the elements underlying the further representations or subsequent application within this framework.
2. Moreover, Member States may apply a specific procedure as referred to in paragraph 3, where a person makes a subsequent application for asylum:
(a)
after his/her previous application has been withdrawn or abandoned by virtue of Articles 19 or 20;
(b)
after a decision has been taken on the previous application. Member States may also decide to apply this procedure only after a final decision has been taken.
3. A subsequent application for asylum shall be subject first to a preliminary examination as to whether, after the withdrawal of the previous application or after the decision referred to in paragraph 2(b) of this Article on this application has been reached, new elements or findings relating to the examination of whether he/she qualifies as a refugee by virtue of Directive 2004/83/EC have arisen or have been presented by the applicant.
4. If, following the preliminary examination referred to in paragraph 3 of this Article, new elements or findings arise or are presented by the applicant which significantly add to the likelihood of the applicant qualifying as a refugee by virtue of Directive 2004/83/EC, the application shall be further examined in conformity with Chapter II.
5. Member States may, in accordance with national legislation, further examine a subsequent application where there are other reasons why a procedure has to be re-opened.
6. Member States may decide to further examine the application only if the applicant concerned was, through no fault of his/her own, incapable of asserting the situations set forth in paragraphs 3, 4 and 5 of this Article in the previous procedure, in particular by exercising his/her right to an effective remedy pursuant to Article 39.
7. The procedure referred to in this Article may also be applicable in the case of a dependant who lodges an application after he/she has, in accordance with Article 6(3), consented to have his/her case be part of an application made on his/her behalf. In this case the preliminary examination referred to in paragraph 3 of this Article will consist of examining whether there are facts relating to the dependant’s situation which justify a separate application.
Article 33
Failure to appear
Member States may retain or adopt the procedure provided for in Article 32 in the case of an application for asylum filed at a later date by an applicant who, either intentionally or owing to gross negligence, fails to go to a reception centre or appear before the competent authorities at a specified time.
Article 34
Procedural rules
1. Member States shall ensure that applicants for asylum whose application is subject to a preliminary examination pursuant to Article 32 enjoy the guarantees provided for in Article 10(1).
2. Member States may lay down in national law rules on the preliminary examination pursuant to Article 32. Those rules may, inter alia:
(a)
oblige the applicant concerned to indicate facts and substantiate evidence which justify a new procedure;
(b)
require submission of the new information by the applicant concerned within a time-limit after he/she obtained such information;
(c)
permit the preliminary examination to be conducted on the sole basis of written submissions without a personal interview.
The conditions shall not render impossible the access of applicants for asylum to a new procedure or result in the effective annulment or severe curtailment of such access.
3. Member States shall ensure that:
(a)
the applicant is informed in an appropriate manner of the outcome of the preliminary examination and, in case the application will not be further examined, of the reasons for this and the possibilities for seeking an appeal or review of the decision;
(b)
if one of the situations referred to in Article 32(2) applies, the determining authority shall further examine the subsequent application in conformity with the provisions of Chapter II as soon as possible.
SECTION V
Article 35
Border procedures
1. Member States may provide for procedures, in accordance with the basic principles and guarantees of Chapter II, in order to decide at the border or transit zones of the Member State on applications made at such locations.
2. However, when procedures as set out in paragraph 1 do not exist, Member States may maintain, subject to the provisions of this Article and in accordance with the laws or regulations in force on 1 December 2005, procedures derogating from the basic principles and guarantees described in Chapter II, in order to decide at the border or in transit zones as to whether applicants for asylum who have arrived and made an application for asylum at such locations, may enter their territory.
3. The procedures referred to in paragraph 2 shall ensure in particular that the persons concerned:
(a)
are allowed to remain at the border or transit zones of the Member State, without prejudice to Article 7;
(b)
are be immediately informed of their rights and obligations, as described in Article 10(1) (a);
(c)
have access, if necessary, to the services of an interpreter, as described in Article 10(1)(b);
(d)
are interviewed, before the competent authority takes a decision in such procedures, in relation to their application for asylum by persons with appropriate knowledge of the relevant standards applicable in the field of asylum and refugee law, as described in Articles 12, 13 and 14;
(e)
can consult a legal adviser or counsellor admitted or permitted as such under national law, as described in Article 15(1); and
(f)
have a representative appointed in the case of unaccompanied minors, as described in Article 17(1), unless Article 17(2) or (3) applies.
Moreover, in case permission to enter is refused by a competent authority, this competent authority shall state the reasons in fact and in law why the application for asylum is considered as unfounded or as inadmissible.
4. Member States shall ensure that a decision in the framework of the procedures provided for in paragraph 2 is taken within a reasonable time. When a decision has not been taken within four weeks, the applicant for asylum shall be granted entry to the territory of the Member State in order for his/her application to be processed in accordance with the other provisions of this Directive.
5. In the event of particular types of arrivals, or arrivals involving a large number of third country nationals or stateless persons lodging applications for asylum at the border or in a transit zone, which makes it practically impossible to apply there the provisions of paragraph 1 or the specific procedure set out in paragraphs 2 and 3, those procedures may also be applied where and for as long as these third country nationals or stateless persons are accommodated normally at locations in proximity to the border or transit zone.
SECTION VI
Article 36
The European safe third countries concept
1. Member States may provide that no, or no full, examination of the asylum application and of the safety of the applicant in his/her particular circumstances as described in Chapter II, shall take place in cases where a competent authority has established, on the basis of the facts, that the applicant for asylum is seeking to enter or has entered illegally into its territory from a safe third country according to paragraph 2.
2. A third country can only be considered as a safe third country for the purposes of paragraph 1 where:
(a)
it has ratified and observes the provisions of the Geneva Convention without any geographical limitations;
(b)
it has in place an asylum procedure prescribed by law;
(c)
it has ratified the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms and observes its provisions, including the standards relating to effective remedies; and
(d)
it has been so designated by the Council in accordance with paragraph 3.
3. The Council shall, acting by qualified majority on a proposal from the Commission and after consultation of the European Parliament, adopt or amend a common list of third countries that shall be regarded as safe third countries for the purposes of paragraph 1.
4. The Member States concerned shall lay down in national law the modalities for implementing the provisions of paragraph 1 and the consequences of decisions pursuant to those provisions in accordance with the principle of non-refoulement under the Geneva Convention, including providing for exceptions from the application of this Article for humanitarian or political reasons or for reasons of public international law.
5. When implementing a decision solely based on this Article, the Member States concerned shall:
(a)
inform the applicant accordingly; and
(b)
provide him/her with a document informing the authorities of the third country, in the language of that country, that the application has not been examined in substance.
6. Where the safe third country does not re-admit the applicant for asylum, Member States shall ensure that access to a procedure is given in accordance with the basic principles and guarantees described in Chapter II.
7. Member States which have designated third countries as safe countries in accordance with national legislation in force on 1 December 2005 and on the basis of the criteria in paragraph 2(a), (b) and (c), may apply paragraph 1 to these third countries until the Council has adopted the common list pursuant to paragraph 3.
CHAPTER IV
PROCEDURES FOR THE WITHDRAWAL OF REFUGEE STATUS
Article 37
Withdrawal of refugee status
Member States shall ensure that an examination to withdraw the refugee status of a particular person may commence when new elements or findings arise indicating that there are reasons to reconsider the validity of his/her refugee status.
Article 38
Procedural rules
1. Member States shall ensure that, where the competent authority is considering withdrawing the refugee status of a third country national or stateless person in accordance with Article 14 of Directive 2004/83/EC, the person concerned shall enjoy the following guarantees:
(a)
to be informed in writing that the competent authority is reconsidering his or her qualification for refugee status and the reasons for such a reconsideration; and
(b)
to be given the opportunity to submit, in a personal interview in accordance with Article 10(1)(b) and Articles 12, 13 and 14 or in a written statement, reasons as to why his/her refugee status should not be withdrawn.
In addition, Member States shall ensure that within the framework of such a procedure:
(c)
the competent authority is able to obtain precise and up-to-date information from various sources, such as, where appropriate, from the UNHCR, as to the general situation prevailing in the countries of origin of the persons concerned; and
(d)
where information on an individual case is collected for the purposes of reconsidering the refugee status, it is not obtained from the actor(s) of persecution in a manner that would result in such actor(s) being directly informed of the fact that the person concerned is a refugee whose status is under reconsideration, nor jeopardise the physical integrity of the person and his/her dependants, or the liberty and security of his/her family members still living in the country of origin.
2. Member States shall ensure that the decision of the competent authority to withdraw the refugee status is given in writing. The reasons in fact and in law shall be stated in the decision and information on how to challenge the decision shall be given in writing.
3. Once the competent authority has taken the decision to withdraw the refugee status, Article 15, paragraph 2, Article 16, paragraph 1 and Article 21 are equally applicable.
4. By derogation to paragraphs 1, 2 and 3 of this Article, Member States may decide that the refugee status shall lapse by law in case of cessation in accordance with Article 11(1)(a) to (d) of Directive 2004/83/EC or if the refugee has unequivocally renounced his/her recognition as a refugee.
CHAPTER V
APPEALS PROCEDURES
Article 39
The right to an effective remedy
1. Member States shall ensure that applicants for asylum have the right to an effective remedy before a court or tribunal, against the following:
(a)
a decision taken on their application for asylum, including a decision:
(i)
to consider an application inadmissible pursuant to Article 25(2),
(ii)
taken at the border or in the transit zones of a Member State as described in Article 35(1),
(iii)
not to conduct an examination pursuant to Article 36;
(b)
a refusal to re-open the examination of an application after its discontinuation pursuant to Articles 19 and 20;
(c)
a decision not to further examine the subsequent application pursuant to Articles 32 and 34;
(d)
a decision refusing entry within the framework of the procedures provided for under Article 35(2);
(e)
a decision to withdraw of refugee status pursuant to Article 38.
2. Member States shall provide for time-limits and other necessary rules for the applicant to exercise his/her right to an effective remedy pursuant to paragraph 1.
3. Member States shall, where appropriate, provide for rules in accordance with their international obligations dealing with:
(a)
the question of whether the remedy pursuant to paragraph 1 shall have the effect of allowing applicants to remain in the Member State concerned pending its outcome;
(b)
the possibility of legal remedy or protective measures where the remedy pursuant to paragraph 1 does not have the effect of allowing applicants to remain in the Member State concerned pending its outcome. Member States may also provide for an ex officio remedy; and
(c)
the grounds for challenging a decision under Article 25(2)(c) in accordance with the methodology applied under Article 27(2)(b) and (c).
4. Member States may lay down time-limits for the court or tribunal pursuant to paragraph 1 to examine the decision of the determining authority.
5. Where an applicant has been granted a status which offers the same rights and benefits under national and Community law as the refugee status by virtue of Directive 2004/83/EC, the applicant may be considered as having an effective remedy where a court or tribunal decides that the remedy pursuant to paragraph 1 is inadmissible or unlikely to succeed on the basis of insufficient interest on the part of the applicant in maintaining the proceedings.
6. Member States may also lay down in national legislation the conditions under which it can be assumed that an applicant has implicitly withdrawn or abandoned his/her remedy pursuant to paragraph 1, together with the rules on the procedure to be followed.
CHAPTER VI
GENERAL AND FINAL PROVISIONS
Article 40
Challenge by public authorities
This Directive does not affect the possibility for public authorities of challenging the administrative and/or judicial decisions as provided for in national legislation.
Article 41
Confidentiality
Member States shall ensure that authorities implementing this Directive are bound by the confidentiality principle as defined in national law, in relation to any information they obtain in the course of their work.
Article 42
Report
No later than 1 December 2009, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive in the Member States and shall propose any amendments that are necessary. Member States shall send the Commission all the information that is appropriate for drawing up this report. After presenting the report, the Commission shall report to the European Parliament and the Council on the application of this Directive in the Member States at least every two years.
Article 43
Transposition
Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with this Directive by 1 December 2007. Concerning Article 15, Member States shall bring into force the laws, regulations and administrative provisions necessary to comply with this Directive by 1 December 2008. They shall forthwith inform the Commission thereof.
When Member States adopt those provisions, they shall contain a reference to this Directive or shall be accompanied by such a reference on the occasion of their official publication. The methods of making such reference shall be laid down by Member States.
Member States shall communicate to the Commission the text of the provisions of national law which they adopt in the field covered by this Directive.
Article 44
Transition
Member States shall apply the laws, regulations and administrative provisions set out in Article 43 to applications for asylum lodged after 1 December 2007 and to procedures for the withdrawal of refugee status started after 1 December 2007.
Article 45
Entry into force
This Directive shall enter into force on the 20th day following its publication in the Official Journal of the European Union.
Article 46
Addressees
This Directive is addressed to the Member States in conformity with the Treaty establishing the European Community.
Done at Brussels, 1 December 2005.