NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) č. 1187/2014
ze dne 2. října 2014,
kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013, pokud jde o regulační technické normy pro určování celkové expozice vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů v případě transakcí s podkladovými aktivy
(Text s významem pro EHP)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie,
s ohledem na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (1), a zejména na čl. 390 odst. 8 třetí pododstavec uvedeného nařízení,
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
S cílem určit celkovou expozici vůči určitému dlužníkovi, která vyplývá z expozic instituce vůči určité transakci s podkladovými aktivy, by měly být nejprve určeny hodnoty expozice pro každou z těchto expozic odděleně. Celková hodnota expozice by poté měla být určena jako souhrn těchto expozic, neměla by však být vyšší než hodnota expozice vzniklé ze samotného podkladového aktiva.
(2)
Pokud jsou expozice ostatních investorů rovnocenné expozici instituce, měla by hodnota expozice instituce vůči podkladovému aktivu odrážet poměrné rozdělení ztrát mezi rovnocenné expozice. To vyplývá ze skutečnosti, že pokud dojde u podkladového aktiva k selhání, ztráty jsou mezi rovnocenné expozice vždy rozděleny podle poměrného podílu každé z těchto expozic, a maximální výše ztráty, kterou instituce utrpí v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva, je tak omezena na podíl odpovídající poměru expozice instituce k celkové hodnotě všech rovnocenných expozic.
(3)
Je třeba rozlišovat mezi transakcemi, v nichž mají všichni investoři rovnocenné postavení, jako je tomu u subjektů kolektivního investování, a jinými transakcemi, jako jsou například sekuritizace, které mohou zahrnovat rozdělení do tranší, v nichž mohou mít expozice různou senioritu. V prvním případě výsledná expozice vůči podkladovému aktivu závisí výlučně na poměrném podílu expozice investora ve vztahu k expozicím všech investorů. Ve druhém případě jsou ztráty nejprve přiděleny určitým tranším v závislosti na jejich senioritě a následně, pokud do stejné tranše investoval více než jeden investor, poměrným dílem investorům. Se všemi tranšemi v sekuritizaci by se mělo zacházet stejným způsobem, jelikož v případě pesimistického scénáře mohou podřízené tranše velmi rychle zaniknout. Zejména by se měla zaúčtovat maximální výše ztráty, kterou v případě úplné ztráty hodnoty podkladového aktiva utrpí všichni investoři v určité tranši, jelikož z podřízených tranší by nemělo být zaúčtováno žádné snížení. Expozice instituce vůči podkladovému aktivu určité transakce by neměla překročit celkovou hodnotu expozice této tranše (jelikož ztráta investora z dané tranše, způsobená selháním podkladového aktiva, nemůže být nikdy vyšší než celková hodnota expozice tranše) a hodnotu expozice tvořené podkladovým aktivem (jelikož instituce nemůže nikdy ztratit více než hodnotu podkladového aktiva). Toto omezení maximální ztráty by mělo být zohledněno použitím nižší z obou hodnot expozice a následným uplatněním postupu pro účtování poměrného rozdělení ztrát mezi veškeré expozice, jež mají v této tranši rovnocenné postavení, v případě, že má tato tranše více než jednoho investora.
(4)
Ačkoli se předpokládá, že instituce identifikují všechny dlužníky podkladových aktiv transakcí, do nichž investují, mohou se vyskytnout případy, kdy by to pro instituce znamenalo neúnosné náklady nebo kdy okolnosti brání instituci v identifikaci určitých dlužníků. V takových případech, je-li expozice vůči podkladovému aktivu dostatečně malá, aby k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů přispívala pouze nevýznamně, mělo by být dostatečné přiřadit tuto expozici k transakci jako samostatného klienta. Celkový objem takových expozic vůči podkladovým aktivům stejné transakce by měl poté být stále omezen limitem velkých expozic pro tuto transakci. Příspěvek podkladového aktiva k celkové expozici by měl být považován za nevýznamný, je-li k dosažení limitu 25 % způsobilého kapitálu instituce třeba nejméně 100 expozic vůči podkladovým aktivům transakce. To by vyžadovalo, aby hodnota expozice nepřekročila 0,25 % způsobilého kapitálu instituce.
(5)
S cílem zamezit neomezené celkové expozici vzniklé nedostatkem informací je třeba přiřadit expozice, jejichž hodnota přesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a u nichž chybí informace o dlužníkovi, hypotetickému klientovi (neznámý klient), na něhož by se měl vztahovat 25 % limit velkých expozic.
(6)
Pokud instituce není schopna rozlišit objem jednotlivých podkladových aktiv v rámci transakce, existuje riziko, že se podkladová aktiva transakce vztahují ke stejnému dlužníkovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů. V takovém případě by instituce měla mít za účelem zmírnění tohoto rizika povinnost posoudit význam celkové hodnoty svých expozic v rámci transakce, než bude schopna přiřadit ji transakci jako samostatného klienta namísto „neznámého klienta“.
(7)
Struktura transakce by neměla představovat dodatečnou expozici, zajišťují-li okolnosti transakce, že ke ztrátám z expozice vůči této transakci může dojít pouze v důsledku selhání podkladových aktiv. Dodatečná expozice by se měla vykázat, pokud se transakce týká platební povinnosti určité osoby navíc k peněžním tokům (nebo přinejmenším před peněžními toky) z podkladových aktiv, vzhledem k tomu, že investorům by mohly v důsledku selhání této osoby vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedojde. Dodatečná expozice by se rovněž měla vykázat, pokud okolnosti transakce umožňují přesměrování peněžních toků na osobu, která nemá nárok je obdržet, jelikož by investorům mohly vzniknout další ztráty, i když u podkladového aktiva k selhání nedošlo. Dodatečná expozice by se neměla vykazovat u subjektů kolektivního investování do převoditelných cenných papírů (SKIPCP) podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/65/ES (2), jelikož peněžní toky nelze přesměrovat na osoby, které podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet. Stejný předpoklad by se měl uplatnit i u subjektů, na které se vztahují rovnocenné požadavky legislativních aktů Unie nebo třetí země.
(8)
Existence a hodnota expozic vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů vyplývající z expozic vůči transakcím nezávisí na tom, zda jsou expozice vůči transakcím přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu. Podmínky a metodiky pro stanovení expozic vůči transakcím s podkladovými aktivy by proto měly být stejné bez ohledu na to, zda jsou tyto expozice přiřazeny obchodnímu nebo investičnímu portfoliu instituce.
(9)
Toto nařízení vychází z návrhů regulačních technických norem, které Komisi předložil Evropský orgán pro bankovnictví (EBA).
(10)
EBA uskutečnil otevřené veřejné konzultace o návrzích regulačních technických norem, z nichž toto nařízení vychází, analyzoval potenciální související náklady a přínosy a požádal o stanovisko skupinu subjektů působících v bankovnictví zřízenou podle článku 37 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 (3),
PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:
Článek 1
Předmět
Toto nařízení stanoví podmínky a metodiky pro stanovení celkové expozice instituce vůči klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů ve vztahu k expozicím prostřednictvím transakcí s podkladovými aktivy a podmínky, za kterých struktura transakcí s podkladovými aktivy nepředstavuje dodatečnou expozici.
Článek 2
Definice
Pro účely tohoto nařízení se použijí tyto definice:
a)
„transakcemi“ se rozumí transakce uvedené v čl. 112 písm. m) a o) nařízení (EU) č. 575/2013 a jiné transakce, u nichž existuje expozice vůči podkladovým aktivům;
b)
„neznámým klientem“ se rozumí jeden hypotetický klient, jemuž instituce přiřazuje všechny expozice, u nichž nebyl identifikován dlužník, pokud se nepoužije čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a čl. 6 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení.
Článek 3
Identifikace expozic vzniklých z transakcí
1. Instituce stanoví příspěvek k celkové expozici vůči určitému klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, jenž vznikne z určité transakce, v souladu s metodikou uvedenou v článcích 4, 5 a 6.
Instituce určí pro každé z podkladových aktiv samostatně svou expozici vůči tomuto podkladovému aktivu v souladu s článkem 5.
2. Instituce posoudí, zda určitá transakce představuje dodatečnou expozici, v souladu s článkem 7.
Článek 4
Podkladové expozice vůči transakcím, jež mají samy podkladová aktiva
1. Při posuzování podkladových expozic transakce (transakce A), jež má sama podkladovou expozici vůči jiné transakci (transakce B), pro účely článků 5 a 6 přistupuje instituce k expozici vůči transakci B, jako by byla nahrazena podkladovými expozicemi transakce B.
2. Odstavec 1 se použije, pokud jsou podkladové expozice expozicemi vůči transakcím s podkladovými aktivy.
Článek 5
Výpočet hodnoty expozice
1. Expozicí instituce vůči podkladovému aktivu transakce je nižší z těchto hodnot:
a)
hodnota expozice vyplývající z podkladového aktiva;
b)
celková hodnota expozic instituce vůči podkladovému aktivu vyplývající ze všech expozic instituce vůči transakci.
2. Pro každou expozici instituce vůči transakci se hodnota výsledné expozice vůči podkladovému aktivu stanoví takto:
a)
pokud jsou expozice všech investorů v této transakci rovnocenné, představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený hodnotou expozice tvořené podkladovým aktivem;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) představuje hodnotu výsledné expozice vůči podkladovému aktivu poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci vynásobený nižší z těchto hodnot:
i)
hodnota expozice tvořené podkladovým aktivem,
ii)
celková hodnota expozice dané instituce vůči transakci spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
3. Poměrný podíl expozice dané instituce vůči transakci představuje hodnota expozice dané instituce dělená celkovou hodnotou expozice dané instituce spolu se všemi ostatními expozicemi vůči této transakci, jež jsou rovnocenné expozici dané instituce.
Článek 6
Postup pro stanovení příspěvku podkladových expozic k celkovým expozicím
1. Pro každou expozici vůči úvěrovému riziku, u níž je identifikován dlužník, instituce zahrne hodnotu své expozice vůči příslušnému podkladovému aktivu do výpočtu celkové expozice vůči tomuto dlužníkovi jako individuálnímu klientovi nebo ekonomicky spjaté skupině klientů, k níž tento dlužník náleží.
2. Pokud instituce neidentifikovala dlužníka podkladové expozice vůči úvěrovému riziku nebo pokud instituce není schopna potvrdit, že podkladová expozice nepředstavuje expozici vůči úvěrovému riziku, přiřadí instituce tuto expozici následujícím způsobem:
a)
pokud hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
pokud je hodnota expozice nejméně 0,25 % způsobilého kapitálu instituce a instituce je schopna prostřednictvím mandátu transakce zajistit, že podkladové expozice transakce nejsou spojeny s žádnými jinými expozicemi v jejím portfoliu, včetně podkladových expozic z jiných transakcí, přiřadí tuto expozici vůči transakci jako samostatného klienta;
c)
v jiných případech než uvedených v písmenech a) a b) přiřadí tuto expozici neznámému klientovi.
3. Pokud instituce není schopna rozlišit podkladové expozice určité transakce, přiřadí celkovou hodnotu svých expozic vůči transakci takto:
a)
pokud tato celková hodnota expozice nepřesahuje 0,25 % způsobilého kapitálu instituce, přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice vůči transakci jako samostatného klienta;
b)
v jiných případech než uvedených v písmeni a) přiřadí tuto celkovou hodnotu expozice neznámému klientovi.
4. Pro účely odstavců 1 a 2 instituce pravidelně alespoň jednou měsíčně monitorují uvedené transakce s cílem zjistit možné změny složení a relativního podílu podkladových expozic.
Článek 7
Dodatečná expozice představovaná strukturou transakce
1. Struktura transakce nepředstavuje dodatečnou expozici, pokud transakce splňuje obě tyto podmínky:
a)
právní a operační struktura transakce je navržena tak, aby správci transakce nebo třetí straně zabránila v přesměrování jakýchkoli peněžních toků, jež jsou výsledkem transakce, na osoby, které jinak podle podmínek transakce nemají nárok tyto peněžní toky obdržet;
b)
od emitenta ani žádné jiné osoby nelze podle podmínek transakce požadovat, aby ve prospěch instituce provedli platbu navíc k peněžním tokům z podkladových aktiv nebo jako zálohu na tyto peněžní toky.
2. Podmínka v odst. 1 písm. a) se považuje za splněnou, jedná-li se o jednu z těchto transakcí:
a)
SKIPCP ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2009/65/ES;
b)
subjekt usazený ve třetí zemi vykonávající činnosti podobné těm, jež vykonávají SKIPCP, který podléhá dohledu na základě legislativního aktu Unie nebo právních předpisů třetí země, která uplatňuje požadavky v oblasti dohledu a regulace, jež jsou přinejmenším rovnocenné požadavkům, které jsou v Unii uplatňovány vůči SKIPCP.
Článek 8
Vstup v platnost
Toto nařízení vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.
Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
V Bruselu dne 2. října 2014.
KOMMISSIONENS DELEGERADE FÖRORDNING (EU) nr 1187/2014
av den 2 oktober 2014
om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 vad gäller tekniska tillsynsstandarder för bestämning av den sammanlagda exponeringen mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning med avseende på exponeringar genom transaktioner med underliggande tillgångar
(Text av betydelse för EES)
EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING
med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,
med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av den 26 juni 2013 om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (1), särskilt artikel 390.8 tredje stycket, och
av följande skäl:
(1)
I syfte att bestämma den sammanlagda exponering mot en viss gäldenär som är resultatet av ett instituts exponeringar mot en transaktion med underliggande tillgångar bör man först bestämma exponeringsvärdet separat för var och en av dessa exponeringar. Det totala exponeringsvärdet bör därefter bestämmas av summan av dessa exponeringar, men bör inte vara större än exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
(2)
Om andra investerares exponeringar är likställda (rank pari passu) med institutets exponering, bör värdet av institutets exponering mot en underliggande tillgång återspegla pro rata-fördelningen av de likställda exponeringarnas förluster. Skälet till detta är att om en fallissemangshändelse har inträffat för en underliggande tillgång fördelas förluster alltid bland dessa likställda exponeringar enligt pro rata-kvoten för var och en av exponeringarna, och institutets maximala förlust vid en total förlust på en underliggande tillgång är begränsad till andelen (enligt kvoten) för institutets exponering i förhållande till summan av alla likställda exponeringar.
(3)
Det bör göras åtskillnad mellan transaktioner där alla investerare är likställda, såsom företag för kollektiva investeringar, och andra transaktioner, såsom värdepapperiseringar, vilka kan vara uppdelade på trancher med exponeringar av olika rangordning. I det första fallet är den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång enbart avhängig av pro rata-kvoten för investerarens exponering i förhållande till alla investerares exponeringar. I det senare fallet hänförs förluster först till vissa trancher beroende på rangordning och därefter, om det finns mer än en investerare i samma tranch, bland investerarna på pro rata-basis. Alla trancher i en värdepapperisering bör behandlas lika, eftersom efterställda trancher i ett värsta fall-scenario kan försvinna mycket snabbt. I synnerhet bör den maximala förlust som alla investerare i en viss tranch får kännas vid i händelse av en total förlust på en underliggande tillgång beaktas, eftersom ingen reducering från efterställda trancher bör beaktas. Institutets exponering mot en transaktions underliggande tillgång bör inte överskrida det totala exponeringsvärdet för tranchen i fråga (eftersom den förlust för en investerare i en viss tranch som härrör från en underliggande tillgångs fallissemang aldrig kan vara högre än det totala exponeringsvärdet för tranchen) och exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången (eftersom institutet aldrig kan förlora mer än beloppet för den underliggande tillgången). Denna begränsning av den maximala förlusten bör återspeglas genom användning av det lägre av de två exponeringsvärdena och därefter tillämpning av förfarandet för beaktande av pro rata-fördelningen av förluster bland alla exponeringar som är likställda i tranchen, om det finns mer än en investerare i denna.
(4)
Även om instituten förväntas identifiera alla gäldenärer för underliggande tillgångar i de transaktioner som de investerar i, kan det finnas fall där detta skulle skapa oförsvarliga kostnader för instituten eller där andra omständigheter hindrar dem från att identifiera en viss gäldenär. Om en exponering mot en underliggande tillgång är tillräckligt liten för att endast oväsentligt bidra till den sammanlagda exponeringen mot en viss kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning, bör det därför räcka att hänföra denna exponering till transaktionen som separat kund. Summan av sådana exponeringar mot underliggande tillgångar i samma transaktion bör i så fall fortfarande begränsas av gränsen för stora exponeringar för denna transaktion. Den underliggande tillgångens bidrag till den sammanlagda exponeringen bör antas vara oväsentligt om det krävs minst 100 exponeringar mot underliggande tillgångar för en transaktion för att nå gränsen på 25 % av institutets godtagbara kapital. Detta skulle kräva att exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital.
(5)
För att förhindra att en obegränsad sammanlagd exponering blir följden av informationsbrister skulle det vara nödvändigt att hänföra exponeringar, där exponeringsvärdet överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital och där det saknas information om gäldenären, till en hypotetisk kund (”okänd kund”) för vilken gränsen för stora exponeringar på 25 % bör gälla.
(6)
Om ett institut inte kan skilja mellan de underliggande tillgångarna i en transaktion vad gäller beloppen för dessa, finns det risk att transaktionens underliggande tillgångar hänförs till samma gäldenär eller grupp av kunder med inbördes anknytning. För att minska risken bör man i detta fall kräva att institutet bedömer väsentligheten hos det totala värdet för sina exponeringar mot transaktionen innan det kan hänföra detta till transaktionen som separat kund i stället för till den okända kunden.
(7)
En transaktions struktur bör inte utgöra en ytterligare exponering ifall omständigheterna för transaktionen säkerställer att förluster på en exponering mot transaktionen endast kan följa av fallissemangshändelser för underliggande tillgångar. Det bör betraktas som en ytterligare exponering då transaktionen för med sig en betalningsförpliktelse för en viss person utöver, eller åtminstone före, kassaflödena från de underliggande tillgångarna eftersom investerare kan drabbas av ytterligare förluster vid fallissemang för denna person även om det inte har inträffat någon fallissemangshändelse för en underliggande tillgång. Det bör också betraktas som ytterligare exponering när omständigheterna för transaktionen möjliggör omdirigering av kassaflöden till en person som inte är berättigad till att ta emot dem eftersom investerare kan drabbas av ytterligare förluster även om det inte har inträffat någon fallissemangshändelse för en underliggande tillgång. Ytterligare exponering bör inte erkännas för företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/65/EU (2) eftersom kassaflöden inte kan dirigeras om till en person som enligt transaktionens villkor inte är berättigad till att ta emot dem. Detta bör också antas för enheter som på grundval av unionsrättsakter eller lagstiftning i ett tredjeland är underkastade likvärdiga krav.
(8)
Förekomsten av och värdet för exponeringar mot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning som följer av exponeringar mot transaktioner är inte avhängiga av huruvida exponeringarna mot transaktionerna tas upp i handelslagret eller utanför handelslagret. De villkor och metoder som används för att bestämma exponeringarna mot transaktioner med underliggande tillgångar bör därför vara desamma oberoende av om exponeringarna tas upp i institutets handelslager eller utanför dess handelslager.
(9)
Denna förordning baseras på det förslag till tekniska tillsynsstandarder som Europeiska bankmyndigheten (EBA) har överlämnat till Europeiska kommissionen.
(10)
EBA har genomfört ett öppet offentligt samråd om de förslag till tekniska tillsynstandarder som denna förordning grundar sig på, analyserat de möjliga kostnaderna och fördelarna och begärt ett yttrande från den bankintressentgrupp som inrättats i enlighet med artikel 37 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 (3).
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
Artikel 1
Syfte
I denna förordning specificeras de villkor och metoder som ska användas för att bestämma ett instituts sammanlagda exponering mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning med avseende på exponeringar genom transaktioner med underliggande tillgångar och de villkor enligt vilka strukturen för transaktioner med underliggande tillgångar inte utgör en ytterligare exponering.
Artikel 2
Definitioner
I denna förordning gäller följande definitioner:
a) transaktioner: sådana transaktioner som avses i artikel 112 m och o i förordning (EU) nr 575/2013 och andra transaktioner där det föreligger en exponering mot underliggande tillgångar.
b) okänd kund: en enda, hypotetisk kund till vilken ett institut, ifall artikel 6.2 a och b och artikel 6.3 a inte är tillämpliga, hänför alla exponeringar för vilka det inte har identifierat gäldenären.
Artikel 3
Bestämning av exponeringar som är resultatet av transaktioner
1. Ett institut ska bestämma det bidrag till den sammanlagda exponeringen mot en viss kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning som är resultatet av en viss transaktion i enlighet med metoderna i artiklarna 4, 5 och 6.
Institutet ska separat för var och en av de underliggande tillgångarna bestämma sin exponering mot den underliggande tillgången i enlighet med artikel 5.
2. Ett institut ska bedöma huruvida en viss transaktion utgör en ytterligare exponering i enlighet med artikel 7.
Artikel 4
Underliggande exponeringar mot transaktioner som själva har underliggande tillgångar
1. Vid bedömning för tillämpningen av artiklarna 5 och 6 av de underliggande exponeringarna i en transaktion (transaktion A) som själv har en underliggande exponering mot en annan transaktion (transaktion B) ska ett institut behandla exponeringen mot transaktion B såsom ersatt med de exponeringar som underligger transaktion B.
2. Punkt 1 ska tillämpas så länge de underliggande exponeringarna är exponeringar mot transaktioner med underliggande tillgångar.
Artikel 5
Beräkning av exponeringsvärdet
1. Ett instituts exponering mot en underliggande tillgång i en transaktion ska vara det lägsta av följande värden:
a)
Exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
b)
Det totala exponeringsvärde för institutets exponeringar mot den underliggande tillgången som är resultatet av institutets samtliga exponeringar mot transaktionen.
2. För varje exponering som ett institut har mot en transaktion ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång bestämmas enligt följande:
a)
Om exponeringarna för alla investerare i transaktionen är likställda, ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång vara pro rata-kvoten för institutets exponering mot transaktionen multiplicerad med exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
b)
I andra fall än de som avses i led a ska exponeringsvärdet för den resulterande exponeringen mot en underliggande tillgång vara pro rata-kvoten för institutets exponering mot transaktionen multiplicerad med det lägsta av följande värden:
i)
Exponeringsvärdet för den exponering som härrör från den underliggande tillgången.
ii)
Det totala exponeringsvärdet för institutets exponering mot transaktionen tillsammans med alla andra exponeringar mot transaktionen som är likställda med institutets exponering.
3. Pro rata-kvoten för ett instituts exponering mot en transaktion ska vara exponeringsvärdet för institutets exponering dividerat med det totala exponeringsvärdet för institutets exponering tillsammans med alla andra exponeringar mot transaktionen som är likställda med institutets exponering.
Artikel 6
Förfarande för bestämning av underliggande exponeringars bidrag till sammanlagda exponeringar
1. För varje kreditriskexponering för vilken gäldenären har identifierats ska ett institut ta med exponeringsvärdet för sin exponering mot den relevanta underliggande tillgången i sin beräkning av den sammanlagda exponeringen mot gäldenären som enskild kund eller mot den grupp av kunder med inbördes anknytning som gäldenären tillhör.
2. Om ett institut inte har identifierat gäldenären i en underliggande kreditriskexponering eller om det inte kan bekräfta att en underliggande exponering inte är en kreditriskexponering, ska det hänföra exponeringen enligt följande:
a)
Om exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital, ska institutet hänföra exponeringen till transaktionen som separat kund.
b)
Om exponeringsvärdet uppgår till eller överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital och institutet genom transaktionens mandat kan säkerställa att de underliggande exponeringarna i transaktionen inte är knutna till några andra exponeringar i dess portfölj, inbegripet underliggande exponeringar från andra transaktioner, ska det hänföra exponeringen till transaktionen som separat kund.
c)
I andra fall än de som avses i leden a och b ska institutet hänföra exponeringen till den okända kunden.
3. Om ett institut inte kan urskilja de underliggande exponeringarna i en transaktion, ska det hänföra det totala exponeringsvärdet för sina exponeringar mot transaktionen enligt följande:
a)
Om det totala exponeringsvärdet inte överstiger 0,25 % av institutets godtagbara kapital, ska institutet hänföra det totala exponeringsvärdet till transaktionen som separat kund.
b)
I andra fall än de som avses i led a ska institutet hänföra det totala exponeringsvärdet till den okända kunden.
4. För tillämpningen av punkterna 1 och 2 ska institut regelbundet - åtminstone på månatlig basis - följa upp sådana transaktioner med avseende på eventuella förändringar i de underliggande exponeringarnas sammansättning och relativa andel.
Artikel 7
Ytterligare exponering som utgörs av en transaktions struktur
1. En transaktions struktur ska inte utgöra en ytterligare exponering om transaktionen uppfyller följande två villkor:
a)
Transaktionens rättsliga och operativa struktur är utformad för att hindra transaktionens förvaltare eller en tredje part från att dirigera om sådana kassaflöden som är ett resultat av transaktionen till personer som enligt transaktionens villkor inte är berättigade till att motta dessa kassaflöden.
b)
Varken emittenten eller någon annan person får i transaktionen åläggas att göra en betalning till institutet utöver, eller som en förskottsbetalning av, kassaflödena från de underliggande tillgångarna.
2. Villkoret i punkt 1 a ska anses vara uppfyllt om transaktionen utgörs av något av följande:
a)
Ett fondföretag enligt definitionen i artikel 1.2 i direktiv 2009/65/EU.
b)
Ett företag som är etablerat i ett tredjeland, bedriver verksamheter som liknar dem som bedrivs av ett fondföretag och är underkastat tillsyn på grundval av en unionsrättsakt eller på grundval av lagstiftning i ett tredjeland som tillämpar tillsyns- och regleringskrav som åtminstone motsvarar de som tillämpas i unionen på fondföretag.
Artikel 8
Ikraftträdande
Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.
Utfärdad i Bryssel den 2 oktober 2014.