ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 23. února 2011
o státních podporách C 38/B/04 (ex NN 58/04) a C 13/06 (ex N 587/05), které Itálie poskytla ve prospěch společností Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA a Syndial SpA
(oznámeno pod číslem K(2011) 956)
(Pouze italské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/746/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské Unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními, (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
1.1 Věc C 38/B/04
(1)
Dopisem ze dne 4. prosince 2003 upozornila právní kancelář, která zastupuje stěžovatele, Komisi na řadu článků zveřejněných v italském tisku o úmyslu italské vlády uplatnit zvýhodněné sazby za elektrickou energii ve prospěch některých podniků usazených na Sardinii.
(2)
Tyto sazby byly zavedeny článkem 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 (dále jen „nařízení z roku 2004“). Toto nařízení mělo dva různé účinky: a) zavedlo nové zvýhodněné sazby za elektrickou energii pro společnosti Portovesme Srl, ILA Spa a Eurallumina Spa a b) prodloužilo platnost zvýhodněné sazby, které již využívala společnost Alcoa Trasformazioni (výrobce surového hliníku, dále jen: „Alcoa“).
(3)
Dopisy ze dne 22. ledna 2004 a ze dne 19. března 2004 požádala Komise o vysvětlení k těmto opatřením. Itálie odpověděla dopisy ze dne 9. února 2004 a ze dne 9. června 2004. Dopisem ze dne 20. září 2004 zaslala Itálie doplňující informace.
(4)
Dopisem ze dne 16. listopadu 2004 informovala Komise Itálii o rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU ve věci dotčené podpory.
(5)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (2). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(6)
Itálie zaslala připomínky dopisy ze dne 4. února 2005 a ze dne 11. února 2005.
(7)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně tří příjemců opatření a jednoho konkurenta společnosti Portovesme. Dopisem ze dne 22. března 2005 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 20. září 2005.
(8)
Dne 29. října 2008 byla věc C38/04 rozdělena na část A, která se týká opatření ve prospěch společnosti Alcoa, a na část B, která se týká společností Portovesme, ILA a Eurallumina.
(9)
Dne 19. listopadu 2009 přijala Komise konečné záporné rozhodnutí s navrácením podpory vůči společnosti Alcoa (3).
1.2 Věc C 13/06
(10)
Podle čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005 o naléhavých opatřeních v rámci akčního plánu pro hospodářský, sociální a územní rozvoj (dále jen: „zákon č. 80/2005“), prodloužily italské orgány platnost zvýhodněných sazeb za elektrickou energii ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina až do roku 2010 a dále prodloužily platnost výhodných sazeb ve prospěch společnosti Syndial SpA, výrobce chlóru, jehož závody se rovněž nacházejí na Sardinii.
(11)
Dopisem ze dne 22. července 2005 obdržela Komise oznámení konkurenta společnosti Syndial, po kterém následovala další dokumentace zaslaná toutéž společností dne 7. října 2005 a dne 7. prosince 2005.
(12)
Itálie oznámila opatření Komisi dopisem ze dne 23. listopadu 2005 a dopisem ze dne 28. listopadu 2005 poskytla také další informace.
(13)
Dopisem ze dne 22. prosince 2005 požádala Komise o doplňující informace, které italské orgány zaslaly dopisem ze dne 3. března 2006.
(14)
Zároveň tentýž konkurent společnosti Portovesme, který zasáhl do věci C 38/b/04, podal dopisem ze dne 20. ledna 2006 oznámení o novém opatření.
(15)
Dopisem ze dne 26. dubna 2006 informovala Komise Itálii o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU v souvislosti se změnami a rozšířením zvláštního režimu sazeb zavedeného zákonem č. 80/2005.
(16)
Komise požádala Itálii o doplňující informace dopisem ze dne 22. srpna 2006, na který Itálie odpověděla dne 28. září 2006.
(17)
Rozhodnutí Komise o zahájení řízení bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropské unie (4). Komise vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek k daným opatřením.
(18)
Komise obdržela připomínky zúčastněných stran, včetně příjemců, dvou konkurentů společností Portovesme a Syndial a jednoho výrobce energie z obnovitelných zdrojů. Dopisem ze dne 5. října 2006 předala Komise tyto připomínky Itálii, která měla možnost se k nim vyjádřit. Její připomínky Komise obdržela dopisem ze dne 1. prosince 2006.
(19)
Itálie poskytla doplňující informace dopisy ze dne 16. dubna 2007, ze dne 10. května 2007, ze dne 14. května 2007 a ze dne 22. června 2010.
1.3 Oblast působnosti tohoto rozhodnutí
(20)
Toto rozhodnutí se týká jak sazeb zavedených článkem 1 nařízení z roku 2004 ve prospěch jiných příjemců, než je společnost Alcoa (dále jen: „sazby z roku 2004“), tak sazeb zavedených čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 (dále jen: „sazby z roku 2005“) a blíže určených rozhodnutími vydanými Úřadem pro elektrickou energii a plyn (AEEG).
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Sporné sazby z roku 2004
(21)
Článek 1 nařízení z roku 2004 rozšířil „režim [sazeb] uvedený v odstavci 2 nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 (dále jen: ‚nařízení Alcoa‘)na dodávky elektrické energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na ostrovním území, jež se vyznačuje neexistencí či nedostatkem připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“.
(22)
Předpokládalo se, že tento režim sazeb bude přechodný a bude ukončen „zřízením nebo posílením připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu“,avšak nejpozději dne 30. června 2007.
(23)
V praxi rozšířilo nařízení z roku 2004 zvýhodněné sazby, kterých využíval již výrobce hliníku společnost Alcoa, na tři společnosti s vysokou spotřebou energie usazené na Sardinii: Portovesme, výrobce zinku, stříbra a olova (5), ILA, výrobce opracovaných výrobků z hliníku, a Eurallumina, výrobce oxidu hlinitého (6).
(24)
Po právní stránce byly sazby zavedeny na základě rozhodnutí Úřadu pro elektrickou energii a plyn (dále jen „AEEG“).
(25)
Zpočátku rozhodnutí úřadu AEEG č. 110/04 podmiňovalo poskytnutí zvýhodněných sazeb řádným provedením oznamovacího postupu. Na základě pokynů vydaných úřadem předsedy vlády, které stanovily, že znění nařízení z roku 2004 nebylo formálně oznámeno podle předpisů o státních podporách, ale bylo Komisi pouze „předloženo“ v rámci „předběžného šetření“, provedl úřad AEEG nařízení z roku 2004 rozhodnutím č. 148/04 (7).
(26)
Tento režim příjemcům umožňoval přijímat vyrovnávací platby za stejných podmínek stanovených v nařízení Alcoa. Konkrétně pro dané výrobní místo, na které se vztahoval uvedený režim sazeb, se vyrovnávací platba vypočítala jako rozdíl mezi cenou uplatňovanou dodavatelem elektřiny do daného místa a zvýhodněnou cenou stanovenou státem, vynásobený množstvím elektrické energie spotřebované daným výrobním místem. Metoda použitá pro výpočet zvýhodněné ceny (neboli „zvýhodněné sazby“) byl stanoven nařízením Mezirezortního výboru pro ceny (CIP) č. 15/1993. Cena podléhala mechanismu indexace založenému na rozdílu v nákladech na výrobu elektrické energie v Itálii (tzv. „složka Ct“). V roce 2004 se zvýhodněná cena poskytovaná příjemcům na Sardinii pohybovala v rozmezí od 26 do 35 EUR/MWh.
(27)
Správou režimu byla pověřena Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico (vyrovnávací pokladna pro odvětví elektrické energie) (8). V praxi fungoval systém sazeb takto: příjemci předávali vyrovnávací pokladně podrobné měsíční údaje o množství spotřebované elektřiny a o cenách, které platili svým dodavatelům elektrické energie. Poté dostávali z vyrovnávací pokladny platby v hotovosti vypočítané výše uvedeným způsobem (9).
(28)
Potřebné zdroje pro financování vyrovnávacích plateb byly vybírány prostřednictvím parafiskálního poplatku uplatňovaného na všechny odběratele elektrické energie (složka A4 sazby za elektrickou energii). (10)
(29)
Ačkoli se předpokládalo, že režim bude ukončen dne 30. června 2007, jeho uplatňování bylo přerušeno na pokyn úřadu AEEG krátce poté, co Komise zahájila formální vyšetřovací řízení, v listopadu 2004 (11).
(30)
Na základě údajů poskytnutých Itálií získaly společnosti Portovesme a Eurallumina dotace na elektřinu spotřebovanou od dubna do října 2004, zatímco společnost ILA získala dotaci na elektřinu spotřebovanou od dubna do září 2004. Celkové platby (v EUR) provedené vyrovnávací pokladnou těmto třem podnikům v rámci tohoto režimu jsou uvedeny níže.
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2 Sporné sazby z roku 2005
(31)
Podle čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 rozšířily italské orgány „režim sazeb uvedený v nařízení Ministerstva průmyslu, obchodu a řemesel ze dne 19. prosince 1995 […] na dodávky energie určené k výrobě a ke zpracování hliníku, olova, stříbra a zinku, jakož i chlóru a alkalických hydroxidů s odvoláním na ceny uplatňované na obdobné dodávky na evropských trzích, s omezením na zařízení, která ke dni vstupu tohoto nařízení v platnost existují na Sardinii a jsou připojena k síti vysokého napětí. Podmínkou tohoto režimu sazeb bude uzavření dlouhodobých závazků mezi příjemci, místními orgány na Sardinii a příslušnými ministerstvy.“
(32)
Zákon č. 80/2005 tedy znovu zavedl v podstatě stejný režim sazeb zavedený v roce 2004, který rozšířil režim vyhrazený společnosti Alcoa na další příjemce s vysokou spotřebou energie sídlící na Sardinii. Konkrétně se tento zákon vztahoval pouze na společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial (výrobce chloru a alkalických hydroxidů, který zvýhodněných cen dříve nevyužíval).
(33)
Je třeba uvést, že od roku 2005 již zvýhodněná cena nevycházela z historických sazeb stanovených v nařízení Alcoa z roku 1995, ale musela být nezávisle určena úřadem AEEG tak, aby odpovídala průměrným cenám energie, které platili konkurenti příjemců na evropském trhu (12). Tato cena se každoročně aktualizovala: podle čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005 „sazební podmínky podle odstavců 11 (13) a 12 se použijí s platností od 1. ledna 2005 a budou aktualizovány Úřadem pro elektrickou energii a plyn, který bude zvyšovat nominální hodnotu sazeb o čtyři procenta ročně, nebo o průměrné procento nárůstu velkoobchodních cen zaznamenaných na hlavních evropských energetických burzách, zejména v Amsterodamu a ve Frankfurtu, v případě, že by toto procento bylo vyšší.“ V rozhodnutí č. 217/05 si úřad AEEG tento systém aktualizace vyložil způsobem, který byl pro příjemce výhodnější, neboť stanovil, že meziroční zvýšení sazeb nemůže překročit 4 %.
(34)
V témže rozhodnutí stanovil úřad AEEG zvýhodněné ceny na rok 2005 použitelné pro různá odvětví takto:
Odvětví, která využívají zvýhodněných sazeb
Zvýhodněná cena
EUR/MWh
Zpracování hliníku
50
Olovo a zinek
23
Výroba hliníku
27
Výroba chloru
27
(35)
Sazby z roku 2005 stejně jako ty z roku 2004 musely být financovány prostřednictvím parafiskálního poplatku, který platili všichni koneční odběratelé elektrické energie (složka A4 standardní sazby za elektrickou energii). Řízením finančních toků režimu byla i v tomto případě pověřena vyrovnávací pokladna.
(36)
Podmínkou využívání zvýhodněných sazeb byl závazek ze strany příjemců uskutečnit výrobní investice na Sardinii na základě průmyslových plánů, které měly být předloženy regionální samosprávě. Například společnost Portovesme se zavázala investovat do nezávislé výroby elektřiny nebo se podílet na výstavbě nových elektráren.
(37)
Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 podle čl. 108 odst. 3 SFEU. Podmínkou vyplácení sazeb pro rok 2005 bylo schválení režimu Komisí. Uvedené sazby proto nebyly zavedeny.
2.3 Řízení před vnitrostátními soudy
(38)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi Spa (podniky aktivní v oblasti výroby chloru a alkalických hydroxidů, které nejsou usazeny na Sardinii) podaly ke Krajskému správnímu soudu regionu Lombardie žalobu (14) proti rozhodnutím vydaným úřadem AEEG, jimiž se provádí čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005, s tím, že tato opatření údajně vedla k protiprávnímu poskytnutí státních podpor a porušení dalších vnitrostátních předpisů (15). Dne 27. listopadu 2006 pozastavil Krajský správní soud regionu Lombardie vnitrostátní řízení v očekávání závěrů šetření týkajícího se státních podpor, které zahájila Komise věcí C 13/06.
2.4 Kumulace s předešlými neslučitelnými podporami - Deggendorf
(39)
Po zahájení řízení Itálie upřesnila, že společnost Eurallumina nevrátila neslučitelnou podporu, která byla předmětem věci C 80/01 (16) (podpora na výrobu oxidu hlinitého), ale že podle uvedené společnosti vydal autonomní region Sardinie dne 8. května 2006 příkaz k navrácení v souvislosti s tímto opatřením.
3. ROZHODNUTÍ O ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ PODLE ČL. 108 ODST. 2 SFEU
(40)
Komise rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení z níže uvedených důvodů:
3.1 Věc C 38/B/04
(41)
Ve svém rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení (17) Komise posuzovala, zda je možné se domnívat, že sazby pro rok 2004 ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina nepředstavují státní podporu na základě argumentace, že jsou obdobné jako historická zvýhodněná sazba poskytnutá společnosti Alcoa v roce 1996, kterou Komise ve svém rozhodnutí ze dne 4. prosince 1996 (18) nepovažovala za státní podporu (dále jen: „rozhodnutí Alumix“).
(42)
V této souvislosti Komise uvedla, že nová sazba se zdá být odlišná od sazby Alumix v tom smyslu, že tato sazba byla poskytnuta přímo podnikem ENEL, italským monopolním dodavatelem elektrické energie, zatímco nová sazba předpokládá selektivní zásah státu za účelem vyrovnání rozdílu mezi tržní cenou dohodnutou příjemci se svými dodavateli energie a zvýhodněnou cenou stanovenou v roce 1996. Komise dospěla k závěru, že nařízení z roku 2004 pouze nerozšiřuje oblast působnosti stávajícího opatření, které nepředstavuje státní podporu, na nové příjemce, ale spíše zavádí nový režim ve prospěch zúčastněných tří podniků za pomoci finančního mechanismu, který je velmi odlišný od sazby Alumix.
(43)
Rozhodnutí o zahájení řízení zařadilo sazby zavedené nařízením z roku 2004 mezi provozní podpory a posuzovalo, zda může být tato podpora schválena na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře (19) (dále jen: „pokyny k regionální podpoře“), vzhledem k tomu, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise vyjádřila pochybnosti, pokud jde o možnost schválit předmětnou podporu na tomto základě, neboť se nezdálo, že by tato podpora ad hoc poskytnutá omezenému počtu podniků napomáhala regionálnímu rozvoji.
(44)
Komise vyjádřila své rozpaky, pokud jde o skutečnost, že opatření může mít za následek snížení daňové sazby použitelné na elektrickou energii. Toto snížení mělo mít svůj právní základ ve směrnici Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (20).
3.2 Věc C 13/06
(45)
Ve svém rozhodnutí ze dne 27. dubna 2006 týkajícím se zahájení formálního vyšetřovacího řízení Komise definovala režim sazeb z roku 2005 jako novou provozní podporu.
(46)
Komise posuzovala, zda může být zvýhodněná sazba schválena jako regionální provozní podpora na základě pokynů k regionální podpoře s ohledem na skutečnost, že Sardinie byla až do konce roku 2006 podporovaným regionem podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(47)
Přes opakovaná tvrzení Itálie, že vysoké ceny elektřiny na Sardinii brání rozvoji ostrova, dospěla Komise k závěru, že Itálie nedoložila, že by ceny na Sardinii byly podstatně vyšší, a to ať v průměru, nebo zejména pro podniky s vysokou spotřebou energie (21). Komise zdůraznila, že existence nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie na Sardinii může podněcovat výrobce, aby elektrickou energii prodávali za co nejnižší možnou cenu, pouze do okamžiku, kdy jim dokončení projektů propojení energetických sítí (předpokládané na rok 2010) umožní vyvážet elektrickou energii vyrobenou na Sardinii.
(48)
Itálie také nevysvětlila, z jakého důvodu představují vyšší ceny regionální znevýhodnění, ani jak by daná sazba přispěla k regionálnímu rozvoji. Komise proto vyjádřila pochybnosti o nezbytnosti podpory.
(49)
Komise rovněž vyjádřila pochybnosti o skutečnosti, že je tato podpora ad hoc přiměřená regionálním znevýhodněním, zejména vzhledem k metodě výpočtu zvýhodněné ceny, která nijak nesouvisí s cenami uplatňovanými ve zbytku Itálie, ale vychází z průměrných cen uplatňovaných v Evropě vůči odběratelům s vysokou spotřebou energie.
(50)
Komise uvedla, že doba trvání opatření překračuje pět let (obvykle maximální doba povolená pro regionální provozní podpory) a že podpora se v reálných hodnotách postupně nesnižuje, protože zvýšení sazeb je omezeno na 4 %.
(51)
Pokud jde o období, na něž se vztahují pokyny k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013 (22), Komise uvedla, že Sardinie již není způsobilá pro regionální podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, a zejména pro provozní podpory. Komise se domnívala, že ačkoli pokyny k regionální podpoře povolují přechodnou dobu dvou let na postupné zrušení stávajících provozních podpor, nezdá se vhodné umožnit zavedení nových provozních podpor na dobu několika měsíců a plánovat jejich postupné zrušení, zejména s ohledem na vyjádřené pochybnosti i na negativní vliv podpory na hospodářskou soutěž.
(52)
Závěrem vyjádřila Komise pochybnosti také o možnosti schválit zvýhodněnou sazbu pro společnosti Portovesme, ILA, Eurallumina a Syndial, ať už z titulu regionální podpory, či na jakémkoli jiném základě, který však Itálie neuvedla.
(53)
Konečně, pokud jde o společnost Eurallumina, Komise uvedla, že tato společnost dosud nevrátila protiprávní a neslučitelnou státní podporu (23), a že tedy na základě věci Deggendorf (24) není způsobilá pro žádné nové opatření podpory.
4. PŘIPOMÍNKY TŘETÍCH ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
4.1 Věc C 38/B/04
(54)
Výzva Komise k podání připomínek k rozhodnutí z roku 2004 o zahájení důkladného formálního vyšetřovacího řízení vyvolala reakce ze strany původního stěžovatele, některých příjemců (Portovesme, Eurallumina a Alcoa) a jiných zúčastněných stran. V předmětném případě jsou shrnuty pouze připomínky, které se týkají zvýhodněné sazby ve prospěch společností Portovesme, ILA a Eurallumina. Zejména nebyly zahrnuty připomínky formulované společností Alcoa, neboť ty byly vyčerpávajícím způsobem projednány v konečném rozhodnutí týkajícím se konkrétně uvedené společnosti (25).
4.1.1 Připomínky podané společností Portovesme
(55)
Podle společnosti Portovesme je účelem zvýhodněné sazby kompenzovat selhání trhu, a zejména neschopnost nedávno liberalizovaného trhu s elektřinou na Sardinii poskytnout konkurenceschopné ceny z důvodu velké tržní síly zavedených provozovatelů. Společnost Portovesme tvrdí, že společnosti ENEL e Endesa (jejichž zařízení na výrobu elektrické energie na Sardinii byla následně převedena na společnost E.ON) představují duopol a udržují ceny elektrické energie na Sardinii uměle na úrovni průměrných italských cen, ačkoli ceny na Sardinii by měly být ve skutečnosti značně nižší, zejména pro větší odběratele elektřiny, vzhledem k nadměrné kapacitě výroby elektřiny, která by měla výrobce nutit elektrickou energii prodávat za konkurenční ceny.
(56)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena, které využívá, odpovídá ceně, které by společnost dosáhla za běžných tržních podmínek, tj. kdyby trh s elektrickou energií fungoval správně.
(57)
Podle uvedené společnosti vyrovnávací platby získávané od vyrovnávací pokladny (ve výši 37 EUR/MWh) uvádějí do souladu cenu elektřiny, kterou platí společnost Portovesme, s cenami, které platí její hlavní konkurenti, a nenarušují hospodářskou soutěž, protože všichni výrobci zinku v EU platí stejné ceny a opatření pouze kompenzuje konkurenční znevýhodnění, které společnost pociťuje z důvodu strukturálních problémů Sardinie (včetně absence zemního plynu).
(58)
Podle vyjádření společnosti Portovesme jsou kovy jako zinek, hliník a olovo komoditami, jejichž světová referenční cena je stanovována na londýnské burze kovů. Místní rozdíly ve výrobních nákladech nevedou k rozdílným cenám na světové úrovni. Zejména výroba zinku společnosti Portovesme je tak nepatrná (méně než 1 % světové výroby), že nemůže ovlivňovat světové ceny.
(59)
Bez zvýhodněné sazby by byla společnost Portovesme nucena své vlastní zařízení uzavřít. Toto uzavření by však nebylo ve prospěch ostatních výrobců zinku v Unii, protože ti by nebyli schopni navýšit vlastní výrobu a přebytek poptávky by byl překlenut vývozem ze třetích zemí. Portovesme uzavírá tvrzením, že zvýhodněná sazba neovlivňuje hospodářskou soutěž a obchod v Unii.
(60)
Navíc podle společnosti Portovesme vyrovnávací platby poskytované vyrovnávací pokladnou nezahrnují žádný převod státních prostředků, protože vyrovnávací pokladna pouze přerozděluje soukromé fondy pocházející od konečných odběratelů.
(61)
Společnost Portovesme uvádí, že odběr elektřiny energeticky náročnými odvětvími je důležitý, aby byla zajištěna bezpečnost a plynulost dodávek na Sardinii a aby se zamezilo neefektivní výrobě elektrické energie, která by pro konečné odběratele znamenala vyšší náklady.
(62)
Konečně tato společnost zdůrazňuje, že kdyby byla nucena uzavřít své vlastní zařízení, mělo by to vážný dopad na regionální výrobní síť, neboť by došlo ke ztrátě 790 přímých a 500 nepřímých pracovních míst.
4.1.2 Připomínky podané společností Eurallumina
(63)
Společnost Eurallumina upřesnila, že náklady na výrobu oxidu hlinitého v Evropě jsou vyšší než v jiných regionech světa, zejména z důvodu vyšších cen elektřiny a paliv, a rovněž z důvodu nákladů na dopravu bauxitu (26). Tyto vyšší náklady nemohou být převedeny na vyšší ceny, protože cena oxidu hlinitého se určuje na londýnské burze kovů a nemohou ji určovat jednotliví výrobci. Podle uvedené společnosti pociťuje tedy evropská výroba oxidu hlinitého vůči zbytku světa konkurenční znevýhodnění.
(64)
Kromě obecných problémů, které postihují evropské rafinérie oxidu hlinitého, poukazuje společnost Eurallumina také na konkrétní problémy Sardinie, které místním podnikům brání využívat výhod liberalizace trhu s elektrickou energií, zejména tržní síla zavedených provozovatelů (viz také připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Jako konkrétní znevýhodnění výroby oxidu hlinitého na Sardinii společnost Eurallumina dále uvádí absenci zemního plynu, neboť pro získání velkých množství páry nezbytných pro výrobu je nutné používat nákladnější těžký olej.
(65)
Podle společnosti Eurallumina po liberalizaci způsobila tržní síla výrobců elektřiny na Sardinii zvýšení cen elektrické energie: bez sazby by Eurallumina platila za své dodávky elektřiny 65,95 EUR/MWh oproti 44 EUR/MWh, což byla obvyklá cena před liberalizací. Sazba z roku 2004 cenu snížila na 35 EUR/MWh.
(66)
Stejně jako Portovesme také Eurallumina tvrdí, že kdyby byla nucena trh opustit, nemohla by být nahrazena jinými evropskými výrobci oxidu hlinitého, jejichž výrobní kapacity jsou již maximálně naplněny, a prázdné místo, které by Eurallumina zanechala, by zaplnil dovoz ze třetích zemí. Uzavření by vedlo ke ztrátě 400 přímých a 250 nepřímých pracovních míst (27). Jelikož je Eurallumina jediným dodavatelem oxidu hlinitého do hutě Alcoa, uzavření zařízení na výrobu oxidu hlinitého by podle ní mohlo ohrozit také životaschopnost společnosti Alcoa na Sardinii.
(67)
Eurallumina tedy tvrdí, že sazba zavedená nařízením z roku 2004 je nezbytná v očekávání rozvoje nových infrastruktur, které odstraní hlavní faktory konkurenčního znevýhodnění, které pociťuje průmysl na Sardinii.
4.1.3 Připomínky dalších třetích zúčastněných stran
(68)
Jeden z konkurentů společnosti Portovesme (tentýž, který věc oznámil Komisi) zasáhl i po zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Předložil analýzu sazby, v níž dospěl k závěru, že zvýhodněná sazba z roku 2004 představuje protiprávní státní podporu. Stěžovatel zejména uvádí, že sporný režim sazeb se zásadně liší od historické sazby Alumix poskytnuté společnosti Alcoa a nelze jej považovat za podporu. Pokud jde o případnou slučitelnost opatření, stěžovatel tvrdí, že toto opatření nemůže být schváleno ani jako regionální provozní podpora, ani jako podpora na restrukturalizaci, a mělo by tedy být prohlášeno za neslučitelné.
(69)
Solvay Chimica Italia a Solvay Chimica Bussi (působící v odvětví výroby chloru a alkalických hydroxidů) podaly své připomínky k sazbám z roku 2004 v červenci 2005, po uplynutí měsíční lhůty pro podání připomínek k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Navzdory zpoždění tyto společnosti žádaly, aby byly považovány za zúčastněné strany. Ve svých připomínkách uvedené společnosti dospěly k závěru, že jak sazby z roku 2004, tak sazby z roku 2005 představují protiprávní a neslučitelné státní podpory.
4.1.4 Připomínky Itálie
(70)
Itálie zdůrazňuje, že na trhu s elektrickou energií v Unii ještě nebylo zcela dosaženo hospodářské soutěže, jak uznává sama Komise ve své čtvrté Výroční zprávě o zavádění vnitřního trhu s plynem a elektřinou (28). Podniky, a zejména ty, které mají velkou spotřebu elektrické energie, si nemohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektřinu v různých členských státech za srovnatelných podmínek. Tyto obtíže nejsou spojeny s obchodní kapacitou těchto podniků, ale jsou výsledkem strukturálních nedostatků trhů s energií. Aktuální situace na trhu s energií v Unii má negativní dopad na volnou hospodářskou soutěž na trzích s výrobky odběratelů s vysokou spotřebou energie.
(71)
V Itálii navzdory liberalizaci daného odvětví existují konkrétní strukturální nedostatky, jako je například nedostatečné propojení jednotlivých částí vnitrostátních sítí a koncentrovaná struktura trhu. Za těchto okolností nepřinesla liberalizace lepší ceny pro odběratele s vysokou spotřebou energie. Problémy jsou zvláště naléhavé na Sardinii, kde je propojení omezené.
(72)
Itálie proto tvrdí, že zvláštní režim sazeb by s ohledem na profil poptávky měl být považován za odůvodněné regulační opatření, jež simuluje mechanismy, které by měly fungovat na plně konkurenčním trhu. Takovýto zásah by obnovil rovné podmínky mezi velkými průmyslovými odběrateli elektrické energie, kteří působí v různých členských státech, a odstranil zeměpisné znevýhodnění, které postihuje společnosti usazené na Sardinii. Režim by předjímal vliv očekávaný od procesu liberalizace. Podle Itálie byla obdobná opatření provedena i v dalších členských státech, v nichž odběratelé s velkou spotřebou energie využívají regulovaných sazeb za elektrickou energii.
(73)
Podle Itálie sleduje nařízení z roku 2004 další dva cíle: udržet zaměstnanost na Sardinii, koncentrovanou v hutnickém průmyslu, a zachovat dostatečnou úroveň poptávky pro odvětví výroby elektrické energie na Sardinii, které pociťuje nadměrnou kapacitu výroby.
(74)
Itálie tvrdí, že nový režim sazeb je ve skutečnosti stejný jako historická sazba Alumix, kterou Komise nepovažovala za státní podporu. Rozdíly mezi starým a novým režimem jsou způsobeny výlučně novou „strukturou sazeb“, kterou si vyžádalo vytvoření liberalizovaného trhu s elektrickou energií.
(75)
Itálie tvrdí, že režim sazeb nepředstavuje státní podporu. Pokud jde o použití státních prostředků, Itálie uvádí, že režim sazeb je srovnatelný s režimem, o kterém ve věci PreussenElektra (29) Soudní dvůr prohlásil, že nezahrnuje státní prostředky. Vyrovnávací pokladna nemůže jako „technický účetní orgán systému“ volně nakládat s prostředky, které spravuje. Skutečnost, že AEEG a ministerstvo financí mohou vykonávat určitou kontrolu nad její činností, neznamená, že stát může s předmětnými prostředky libovolně nakládat. Podle Itálie jsou tedy prostředky použité pro financování mechanismu sazeb zcela soukromé.
(76)
Itálie dále tvrdí, že sazba nemá žádný vliv na obchod uvnitř Unie a nemůže narušit hospodářskou soutěž z důvodů spojených s existencí světové ceny předmětných výrobků, které jsou komoditními výrobky (viz připomínky společnosti Portovesme v 55. bodě odůvodnění). Výroba těchto kovů v EU a v Itálii navíc nenarůstala stejným tempem jako poptávka. Například v roce 2005 pokrývala domácí výroba pouze 12 % italské poptávky po hliníku, 55 % po zinku a 80 % po olovu. Výroba těchto kovů v Unii i v Itálii tedy vykazuje rostoucí schodek, zatímco stále větší podíl poptávky je uspokojován vývozy ze třetích zemí. Pokud by italský hutnický průmysl zanikl, žádný nový subjekt v Unii by nemohl kapacity zaniklé v Itálii nahradit, protože výrobní zařízení jsou již provozována na plný výkon a žádný nový subjekt ani stávající výrobce by se nepokoušel zvyšovat své kapacity, neboť si vůbec nemůže být jist, zda bude moci dlouhodobě odebírat elektrickou energii za rozumné ceny. Udržení těchto výrobních kapacit v Itálii tedy nemůže poškozovat hospodářskou soutěž. Jelikož zvýhodněná sazba není nižší než ceny elektrické energie, které v průměru platí konkurenti příjemců, nepodporuje vývoz ze Sardinie do jiných členských států.
(77)
Itálie tvrdí, že i kdyby Komise dospěla k závěru, že opatření představuje státní podporu, mohla by být sazba považována za slučitelnou s vnitřním trhem z titulu regionální provozní podpory, pro kterou je Sardinie způsobilá na základě výjimek podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU.
(78)
Podle Itálie nedostatky trhu s elektřinou na Sardinii (koncentrace trhu, nedostatečné propojení, nadměrná kapacita výroby elektrické energie), jakož i nedostatečný přístup k infrastruktuře pro rozvod plynu představují regionální znevýhodnění, které má sazba kompenzovat.
(79)
Itálie připomíná, že ceny elektrické energie na jejím území jsou pro odběratele s vysokou spotřebou energie oproti evropskému průměru o 38 % vyšší. Způsobuje to problém z hlediska konkurenceschopnosti, který na Sardinii dále prohlubují nedostatky místního trhu s elektrickou energií a chybějící přístup k rozvodné síti zemního plynu.
(80)
Itálie tvrdí, že opatření přispívá k regionálnímu rozvoji, protože hutnictví významně přispívá k hospodářství a úrovni zaměstnanosti na Sardinii (v hutnictví pracuje 12 % zaměstnaných osob a toto odvětví tvoří 12,2 % regionálního HDP ve zpracovatelském průmyslu). Tato sazba má pozitivní dopad na zaměstnanost i na zachování společenských a hospodářských struktur ostrova.
(81)
Podle Itálie je sazba přiměřená znevýhodnění, jež příjemci pociťují, neboť pouze vyrovnává ceny elektrické energie, které platí výrobci na Sardinii, cenám, které v průměru platí jejich konkurenti v rámci Unie.
(82)
Sazba je navíc krátkodobá a přechodná, protože by zůstala v platnosti pouze do úplného dokončení infrastrukturních projektů, jejichž cílem je zlepšit propojení s elektrickými a plynárenskými sítěmi (nový propojovací kabel SAPEI a plynovod GALSI (30).
(83)
Podle Itálie je opatření navíc degresivní, protože zvýhodněná cena je indexována na základě rozdílů v cenách paliv a může se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnná.
4.2 Věc C 13/06
4.2.1 Připomínky podané společností Portovesme
(84)
Společnost Portovesme se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií (viz 87. až 104. bod odůvodnění), na které se odkazuje.
4.2.2 Připomínky společnosti Eurallumina
(85)
Také společnost Eurallumina se domnívá, že sazby z roku 2005 nenarušují hospodářskou soutěž, jsou nezbytné k zajištění přežití zúčastněných podniků a mohou být považovány za slučitelné jako regionální podpory. Argumenty uvedené společností odpovídají argumentům předloženým Itálií, na které se odkazuje.
4.2.3 Připomínky dalších zúčastněných stran
(86)
Titíž konkurenti společností Portovesme a Syndial, kteří podali připomínky ve věci C 38/b/04, zasáhli také v dotčeném řízení. Obě společnosti zdůrazňují skutečnost, že předmětné opatření představuje provozní podporu, která by měla být považována za neslučitelnou s vnitřním trhem.
4.2.4 Připomínky Itálie
(87)
Itálie tvrdí, že sazby z roku 2005 se velmi liší od sazeb uplatňovaných v roce 2004, neboť již splňují požadavky pokynů k regionální podpoře.
(88)
Ačkoli by podle Itálie mohly být dané sazby na základě povrchního posouzení považovány za provozní podporu, ve skutečnosti tvoří tyto sazby součást řady opatření, jejichž cílem je podpořit regionální rozvoj na Sardinii. Itálie zdůrazňuje zejména úzkou vazbu mezi sazbami a závazkem dlouhodobě investovat, který je požadován od příjemců. Navíc ustanovení, které vyžaduje, aby opatření před jeho provedením schválila Komise, podle Itálie dokládá, že se jedná o regionální podporu.
(89)
Klíčem této strategie je memorandum o porozumění podepsané regionem Sardinie a příjemci. Memorandum je tvořeno těmito prvky:
a)
výrobní investice popsané v průmyslových plánech předložených příjemci;
b)
rychlé schválení realizace infrastruktur k propojení energetických sítí, které příjemcům umožní přístup k dodávkám energie za konkurenční ceny (plynovod GALSI a propojovací kabel SAPEI);
c)
udělení integrované koncese pro těžbu uhlí v lokalitě Sulcis a pro výstavbu/řízení nové uhelné elektrárny pro dodávku elektřiny příjemcům a
d)
zvýhodněné sazby.
(90)
Itálie se domnívá, že sazby musí být považovány za nástroj hospodářské politiky, jejímž cílem je zachránit odvětví ohrožená vysokými cenami energie, která by se jinak přesunula mimo Itálii a mimo Evropu z důvodu agresivní hospodářské soutěže ze strany společností mimo EU, které mají nižší výrobní náklady. Sazby by byly uplatňovány až do okamžiku dokončení plánovaných infrastruktur a dosažení konkurenčního vnitřního trhu s energií. Opatření by bylo v souladu s duchem regionálních podpor, protože by podporovalo hospodářský růst a zaměstnanost na ostrově, kde energeticky náročné výroby pociťují konkurenční znevýhodnění způsobené nejen nedostatečnou úrovní liberalizace trhu s elektřinou, ale také mimořádně nedostatečnou infrastrukturou Sardinie, pokud jde o připojení k vnitrostátním sítím elektrické energie a plynu.
(91)
Na podporu tohoto integrovaného přístupu Itálie cituje První zprávu skupiny na vysoké úrovni pro konkurenceschopnost, energetiku a životní prostředí (31),v níž se uvádí, že proces liberalizace energetického odvětví nepřinesl uspokojivé výsledky a že je nezbytné zlepšit propojení, a očekává se uzavírání dlouhodobých dodavatelských smluv s předvídatelnými nebo partnerskými cenami mezi odběrateli a dodavateli elektrické energie. V této souvislosti Itálie zdůrazňuje, že zásahy plánované pro Sardinii jdou přesně tímto směrem, a dodává, že zároveň jsou zapotřebí krátkodobá opatření, jako jsou předmětné sazby, aby byla zaručena konkurenceschopnost průmyslu na Sardinii a jeho přežití až do okamžiku dokončení plánovaných investic, které vyřeší strukturální problémy.
(92)
Itálie tvrdí, že není možné porovnávat ceny elektrické energie, které platí příjemci na Sardinii, s cenami elektrické energie, které v průměru platí obdobné podniky na italském poloostrově, neboť podniky s vysokou spotřebou energie nakupují elektřinu na základě dvoustranných smluv, které nejsou veřejně dostupné. Podle Itálie Komise chybuje, pokud porovnání zakládá na cenách zaznamenaných na energetických burzách, neboť pouze minimální část dodávek elektrické energie těchto podniků je nakupována na uvedených burzách.
(93)
Podle Itálie mohou být ceny vyjednané na základě dvoustranných smluv pro odběratele výhodné pouze v případě, že si odběratelé mohou svobodně vybrat své vlastní dodavatele a nakupovat elektrickou energii vyrobenou konkurenčními technologiemi. Toto není možné na Sardinii, kde elektrárny nemohou vyrábět cenově dostupnou energii, neboť nemají přístup k zemnímu plynu. Od nových investic do moderních výrobních závodů odrazuje také omezené propojení energetických sítí, které znemožňuje vývoz elektřiny. Dalším faktorem je koncentrace trhu a úloha, kterou hrají zavedení provozovatelé.
(94)
Podle Itálie může být za těchto okolností uplatňování sazeb, které stabilizují ceny elektrické energie, až do dosažení účinnější hospodářské soutěže na trhu s elektřinou odůvodněné. Itálie znovu tvrdí, že zvýhodněné sazby podporují fungování plně konkurenčního trhu.
(95)
Pokud jde o existenci nadměrné výrobní kapacity v oblasti elektrické energie, která vzbudila u Komise pochybnosti, zda jsou ceny elektřiny na Sardinii oproti italskému poloostrovu vyšší (neboť nadměrná kapacita by měla výrobce podněcovat spíše k tomu, aby velkým odběratelům prodávali za konkurenční ceny - viz 47. bod odůvodnění), Itálie tvrdí toto: nadměrná výrobní kapacita Sardinie nemůže vést ke snížení cen pro odběratele, protože v tomto konkrétním případě je nadměrná kapacita způsobena omezeným propojením, které vyžaduje vytváření významné kapacitní rezervy (32) s cílem zaručit plynulost dodávek elektřiny na ostrově. Jelikož však náklady na tuto rezervu nesou všichni koneční odběratelé, nemají dodavatelé elektrické energie zájem prodávat elektřinu vyrobenou za pomoci této nevyužité kapacity za konkurenceschopnější ceny.
(96)
Podle Itálie je podpora přiměřená, protože cena stanovená úřadem AEEG na rok 2005 (viz 34. bod odůvodnění) odpovídá průměrné ceně, kterou v Unii platí konkurenti příjemců, objektivně vypočítané regulačním orgánem. Itálie dále připomíná, že v roce 2005 platily v dalších členských státech s regulovanými sazbami velké průmyslové subjekty za své dodávky elektřiny dokonce ceny ve výši pouhých 25 EUR/MWh.
(97)
Na základě výše uvedeného Itálie popírá údaje předložené stěžovateli, které podle jejího názoru nejsou metodologicky správné, neboť nadhodnocují průměrné ceny elektřiny, které platili konkurenti příjemců v Unii.
(98)
Podle Itálie je doba trvání režimu (šest let místo pěti) odůvodněná potřebou vyčkat na dokončení energetické infrastruktury.
(99)
Itálie dále tvrdí, že bylo dodrženo kritérium postupného snižování, neboť sazby se aktualizují na základě váženého průměru rozdílů zaznamenaných na burzách v Amsterodamu a ve Frankfurtu a mohou se pouze zvyšovat, nikoli snižovat.
(100)
Sazby jsou navázané na rozdíly v cenách na energetických burzách, protože podle Itálie tyto burzy představují objektivní referenci, která odráží celosvětový vývoj cen energie. Itálie však tvrdí, že skutečné zvýšení cen pro velké odběratele energie v Unii je obvykle výrazně nižší než navýšení zaznamenané na energetických burzách (neboť tito odběratelé platí sazby vyjednané dvoustrannými smlouvami nebo, v případě regulovaných sazeb, ceny stanovené státem, tzn. sazby, které méně podléhají výkyvům).
(101)
Itálie proto dospěla k závěru, že meziroční zvyšování sazeb na Sardinii o 4 % odpovídá navyšování cen energie uplatňovanému vůči jejich přímým konkurentům v Unii.
(102)
Itálie zdůrazňuje, že v Unii existují opatření, která mají rovnocenné účinky jako sporné znevýhodněné sazby, a domnívá se, že všechna by měla být posuzována stejně, bez ohledu na jejich formu, neboť společným cílem všech těchto opatření je zajistit přežití energeticky náročných odvětví v Unii a zabránit jejich přemisťování mimo vnitrostátní území.
(103)
Itálie se domnívá, že ačkoli Sardinie není od roku 2007 pro čerpání regionálních provozních podpor způsobilá, pokyny k vnitrostátní regionální podpoře umožňují postupné opuštění stávajících režimů v okamžiku, kdy některý region přestane být způsobilý pro výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Komise by proto mohla opatření schválit ještě podle pokynů k regionální podpoře z roku 2007. V každém případě Itálie tvrdí, že sporné opatření nelze považovat za běžnou provozní podporu.
(104)
Itálie znovu zdůrazňuje, že sazby nemají na obchod mezi členskými státy vliv, z důvodů již uvedených v 76. bodě odůvodnění pro hliník, zinek a olovo. Stejná úvaha by platila pro chemický průmysl. Itálie zdůrazňuje, že v roce 2003 překročil dovoz chemických výrobků do Itálie vývoz a že výroba v Unii i výroba v Itálii je od roku 2001 na ústupu. Pokud jde konkrétně o výrobu PVC, která představuje největší spotřebu chlóru, vykazuje výroba v Itálii schodek (v roce 2002 bylo vyrobeno pouze 470 000 tun PVC oproti spotřebě ve výši 970 000 tun).
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
5.1 Existence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
(105)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jsou-li kumulativně splněny tyto podmínky: opatření a) ekonomicky zvýhodňuje příjemce; b) je poskytováno státem ze státních prostředků; c) je selektivní; d) ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušit hospodářskou soutěž v Unii.
5.1.1 Existence zvýhodnění
(106)
Na základě režimu sazeb z roku 2004 a z roku 2005 stát zasáhl s cílem dotovat cenu elektřiny vyjednanou příjemci a jejich dodavateli. Pokud by například v roce 2004 neexistovaly vyrovnávací platby, platily by společnosti Portovesme a Eurallumina na základě dvoustranných dodavatelských smluv v té době platných 63 EUR/MWh (33) resp. 65,95 EUR/MWh. Tyto údaje poskytla Itálie a samotní příjemci, a nejsou tedy napadány.
(107)
Podle údajů poskytnutých Itálií překračovala v roce 2005 cena elektřiny vyjednaná společností Syndial s jejím dodavatelem 60 EUR/MWh (zatímco zvýhodněná sazba by cenu snížila na 27 EUR/MWh). Základem obou opatření bylo, aby stát příjemcům kompenzoval dodatečné náklady vzniklé v souvislosti s nákupem elektřiny na Sardinii vzhledem k cenám, které v průměru platili jejich konkurenti v Unii.
(108)
Společnost Portovesme tvrdí, že zvýhodněná cena odpovídá ceně, která by převažovala na plně konkurenčním trhu, a proto nepřináší žádné zvýhodnění. Komise tuto argumentaci již zamítla ve věci Alcoa, v níž se jednalo o prakticky totožné sazby. Ani soudy Společenství, ani Komise nikdy při posuzování existence zvýhodnění nepřihlížely k podmínkám, které převažují na účinnějším hypotetickém trhu. Referenční rámec vždy odpovídá podmínkám převažujícím na daném reálném trhu (34).
(109)
Výše uvedená argumentace navíc předpokládá, že špatné fungování trhu je důvodem k tomu, aby členský stát stanovil ceny simulující podmínky účinné hospodářské soutěže (viz vyjádření Itálie v 72. bodě odůvodnění).
(110)
Tato logika není přijatelná, neboť je v rozporu se zásadou, která je pevně zakotvena v judikatuře Společenství, a sice že „okolnost, že se jeden členský stát snaží jednostrannými opatřeními přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém hospodářském odvětví podmínkám, které převažují v jiných členských státech, nemůže tato opatření zbavit povahy státní podpory“ (35). Komise se domnívá, že výše uvedená zásada se obdobně vztahuje i na případy, kdy členský stát usiluje o přiblížení podmínek hospodářské soutěže k podmínkám, které převažují na plně konkurenčním trhu.
(111)
Navíc, pokud bychom takovýto návrh přijali, podpory poskytnuté členskými státy za účelem překlenutí rozdílu mezi cenou volně dohodnutou mezi dvěma hospodářskými subjekty a teoretickou cenou, na které by se mohly dohodnout v plně konkurenčních podmínkách, by nepředstavovaly státní podporu, což by popřelo hlavní cíl kontroly státních podpor.
(112)
Itálie tvrdí, že tyto sazby jsou totožné se sazbou Alumix, kterou Komise nepovažovala za podporu (viz (74). bod odůvodnění), a že by tedy rovněž neměly být považovány za podporu.
(113)
Komise připomíná, že situace, ke které se vyjadřovala ve věci Alumix, byla velmi odlišná. Ve věci Alumix byla sazba poskytnuta společností ENEL, která byla v té době veřejným dodavatelem elektrické energie v monopolním postavení na dosud neliberalizovaném trhu (36). V této situaci musela Komise zjistit, zda společnost ENEL uplatňovala uměle nízké ceny nebo zda se chovala jako racionální tržní subjekt. Vzhledem k monopolnímu postavení společnosti ENEL v oblasti výroby a rozvodu elektrické energie neměla Komise k dispozici žádné tržní ceny, se kterými by mohla srovnávat a posoudit, zda se jednalo o zvýhodnění. Proto Komise vyvinula metodu pro určení nejnižší teoretické tržní ceny, za kterou by byl racionální dodavatel ochoten prodat svému „nejlepšímu zákazníkovi“.
(114)
Tuto metodu však není možné uplatňovat v situaci, kdy jsou ceny vyjednávány konečnými odběrateli s dodavateli elektrické energie na liberalizovaném trhu a jsou dotovány ex-post vyrovnávacími platbami. Proto analýza uvedená v rozhodnutí Alumix a závěry Komise týkající se uvedené věci v tomto případě zcela postrádají jakýkoli význam. Vyplývá to také z rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. března 2009, který potvrdil rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení ve věci Alcoa (37) (viz bod 132 rozsudku).
(115)
V tomto případě se zásada rozvážného hospodářského subjektu neuplatní. Tento případ by bylo nutné posuzovat na základě uvedené zásady, pokud by elektřinu zúčastněným společnostem prodával stát, přímo nebo prostřednictvím polostátního podniku jako ve věci Alumix. V tomto případě tomu však tak není, neboť elektřinu dodávají soukromé společnosti. Na rozdíl od věci Alumix proto není nutné zkoumat, zda se stát choval jako rozvážný hospodářský subjekt.
(116)
Závěrem je tedy nutné konstatovat, že režimy vyrovnávacích plateb z roku 2004 a z roku 2005 snižují náklady vyplývající z dodavatelských smluv uzavřených příjemci (náklady, které by měly za normálních okolností zatěžovat rozpočty společností). V souladu s ustálenou judikaturou (38) tak sporná opatření poskytují příjemcům hospodářské zvýhodnění.
5.1.2 Selektivní povaha
(117)
Zvýhodněné sazby za elektrickou energii v Itálii byly přiznány výhradně podnikům s již existujícími zařízeními, jež se nacházejí na Sardinii a jsou uvedena v uzavřeném seznamu odvětví stanovených právními a jinými předpisy, které představují právní základ takovýchto opatření, a proto je zvýhodnění, které poskytují, selektivní povahy.
5.1.3 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(118)
Podle ustálené judikatury může být zvýhodnění definováno jako státní podpora ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES pouze tehdy, je-li přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků (39) a lze ji přičíst státu (40).
(119)
Jak je uvedeno v 28. bodě odůvodnění, jsou sporné vyrovnávací platby financovány z parafiskálního poplatku odpovídajícího složce A4 sazby za elektrickou energii, který dostává vyrovnávací pokladna. Tento poplatek je povinný, neboť je uložen rozhodnutími úřadu AEEG, kterými jsou prováděny vnitrostátní právní předpisy. Vyrovnávací pokladna je veřejný subjekt zřízený zákonem, který vykonává svou činnost podle přesných pokynů uvedených v rozhodnutích úřadu AEEG.
(120)
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že příjmy z poplatku, který je podle vnitrostátního práva povinný a je odváděn zákonem zřízenému subjektu, představují státní prostředky ve smyslu čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES, jsou-li určeny k financování opatření, které splňuje ostatní kritéria stanovená v uvedeném článku (41).
(121)
Itálie se na podporu svého výkladu, podle nějž předmětné opatření není financováno ze státních prostředků, dovolává rozsudku Soudního dvora ve věci PreussenElektra (42). Podle něj jsou finanční prostředky potřebné k financování sazby převáděny od soukromých osob (odběratelů elektrické energie) na soukromé subjekty (příjemce), přičemž úloha státu se omezuje na přijetí zákona, který stanoví povinnost platby nezbytných částek, a stát nemá žádnou diskreční pravomoc s těmito finančními prostředky disponovat, s výjimkou provádění režimu stanoveného zákonem. Itálie a někteří příjemci zejména tvrdí, že vyrovnávací pokladna nevykonává žádnou kontrolu nad těmito finančními prostředky a plní pouze funkci účetního prostředníka.
(122)
Ve věci PreussenElektra Soudní dvůr rozhodl, že povinnost soukromých provozovatelů rozvodných sítí elektrické energie nakupovat elektřinu vyrobenou z obnovitelných zdrojů energie za minimální ceny, které jsou vyšší než skutečná hospodářská hodnota tohoto druhu elektrické energie, nepředstavuje státní podporu, neboť opatření nezahrnuje žádný přímý nebo nepřímý převod státních prostředků.
(123)
Komise poznamenává, že ve věci PreussenElektra byly prostředky potřebné k financování opatření poskytnuty výrobcům energie z obnovitelných zdrojů přímo provozovateli rozvodných sítí, aniž by jejich převod zprostředkovával veřejný subjekt. V rámci tohoto systému nemohly být převáděné částky orgánům členského státu skutečně nikdy k dispozici. V předmětném případě se však částky před vyplacením konečnému příjemci převáděly prostřednictvím vyrovnávací pokladny, která je veřejným subjektem. Judikatura ve věci PreussenElektra tedy spadá do jiného skutkového rámce a nemá význam ve vztahu k předmětnému případu.
(124)
Judikatura ve věci Pearle (43) nemůže Itálii ani příjemcům pomoci. Ve věci Pearle dospěl Soudní dvůr k závěru, že za určitých podmínek nejsou příjmy z poplatků, které jsou převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, státními prostředky. V věci Pearle byla opatření plně financována hospodářským odvětvím pouze z jeho podnětu. Finanční prostředky pocházely z parafiskálních poplatků, které byly převáděny prostřednictvím veřejného subjektu, který s nimi nemohl v žádném okamžiku nakládat. Strany, které poplatky odváděly, byly navíc příjemci daného opatření.
(125)
Itálie tvrdí, že vyrovnávací pokladna nemá žádnou diskreční pravomoc, pokud jde o přidělování finančních prostředků, které jsou určeny k financování sazeb a nemohou v žádném okamžiku spadat „do oblasti veřejných financí“. Stát by tedy nemohl s těmito finančními prostředky volně nakládat, a proto nepředstavují státní prostředky.
(126)
Předem je třeba poznamenat, že i když lze určitým kritériím ve věci Pearle objektivně přisoudit větší význam než jiným, žádné z nich nelze považovat za „zásadní kritérium“. Podmínky uvedené v rozsudku jsou kumulativní. To je také výklad Soudu prvního stupně uvedený v rozsudku ve věci Earl Salvat (44), kdy tento soud posuzoval daňový poplatek napadený v rámci této věci z hlediska jednotlivých kritérií Pearle.
(127)
Dříve než Komise přezkoumala úlohu vyrovnávací pokladny, ověřila, zda byla splněna ostatní kritéria uvedená ve věci Pearle. Je zřejmé, že na rozdíl od toho, co bylo zjištěno ve věci Pearle, byly sporné sazby zavedeny z podnětu státu, a nikoli z podnětu hospodářského odvětví. Navíc ve věci Pearle přispívali na financování opatření pouze jeho příjemci, a cílem zásahu veřejného subjektu tedy nebylo poskytnout zvýhodnění, které by mohlo představovat dodatečnou zátěž pro stát. V předmětném případě nenesou příjemci žádnou finanční zátěž spojenou s poplatkem; tu nesou pouze odběratelé elektrické energie. Proto se judikatury ve věci Pearle nelze platně dovolávat, a to bez ohledu na případnou opodstatněnost uvedených argumentů, pokud jde o úlohu pouhého účetního zprostředkovatele, kterou měla vyrovnávací pokladna.
(128)
Pokud jde o vyrovnávací pokladnu, Komise uvádí, že podle ustálené judikatury „nelze rozlišovat mezi případy, kdy je podpora poskytnuta přímo státem a kdy je poskytnuta prostřednictvím veřejného nebo soukromého subjektu určeného nebo zřízeného státem“ (45). V důsledku toho není pro uplatňování pravidel pro státní podpory rozhodující, zda má vyrovnávací pokladna postavení veřejného nebo soukromého subjektu. Skutečnost, že je vyrovnávací pokladna veřejným subjektem, nevede automaticky k uplatnění článku 107 SFEU (46); stejně tak zásah soukromého subjektu sám o sobě uplatnění tohoto článku nevylučuje.
(129)
Analýza se nicméně nemůže omezit pouze na pravomoci, které jsou svěřeny vyrovnávací pokladně z titulu jejího postavení veřejného subjektu. Je třeba stanovit, zda obecněji stát, ať přímo nebo prostřednictvím jiného subjektu, který určí, může vykonávat kontrolu nad finančními prostředky použitými k financování sazby. Stejné ověření by bylo nutné, pokud by vyrovnávací pokladna byla soukromým subjektem.
(130)
V rozsudku, který byl nedávno vynesen ve věci Essent, (47) Soudní dvůr rozhodl v této otázce s konečnou platností. Ve věci Essent Nizozemsko zákonem zavedlo příplatek k sazbám za elektrickou energii. Tento příplatek platili odběratelé elektřiny provozovatelům elektrické sítě, kteří pak odpovídající částky poukazovali určené společnosti SEP, jež neměla žádnou diskreční pravomoc pro správu finančních prostředků a prováděla svou činnost pod přísným dohledem orgánů. Soud dospěl k závěru, že výnosy z tohoto příplatku představovaly státní prostředky, neboť příplatek k ceně elektřiny byl uložen vnitrostátním zákonem, a proto představoval zátěž; společnost SEP neměla právo používat výnos z tohoto příplatku na jiné účely, než stanovil zákon, takže prostředky zůstávaly pod veřejnou kontrolou a vnitrostátní orgány s nimi mohly nakládat. Soud rozhodl, že tyto skutečnosti jsou dostačující k tomu, aby dotčené prostředky prohlásil za státní prostředky.
(131)
Podobnosti s předmětným případem jsou zřejmé. Příplatek k sazbě sloužící k financování sporných sazeb je uložen zákonem, stejně jako ve věci Essent. Vyrovnávací pokladna má stejnou funkci jako společnost SEP v tom smyslu, že soustřeďuje a spravuje výnos z parafiskálního poplatku a podléhá stejným omezením, neboť obdržené finanční prostředky nemůže použít pro jiné než zákonem stanovené účely (financování režimů zvýhodněných sazeb). Stát je schopen kontrolovat a řídit využívání prostředků: vyrovnávací pokladna vykonává svou účetní činnost podle přesných pokynů úřadu AEEG, který jedná v rámci svých statutárních pravomocí a/nebo při provádění vnitrostátních právních předpisů. Prostředky spravované vyrovnávací pokladnou jsou tedy neustále pod veřejnou kontrolou.
(132)
Tato analýza se řídí stejnou logikou, jakou Komise rozvinula ve svém rozhodnutí ohledně italského případu (48)„uvízlých nákladů v odvětví elektroenergetiky“, ve kterém označila finanční prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky.
(133)
Skutečnost, že prostředky spravované vyrovnávací pokladnou představují veřejné prostředky, byla potvrzena judikaturou Soudu prvního stupně ve věci Iride. (49)
(134)
Nejvyšší kasační soud již ve svém rozsudku č. 11632/03 ze dne 3. dubna 2003 dospěl k závěru, že vyrovnávací pokladna nemá právní subjektivitu, kterou by se odlišovala od italského státu, a že za vlastníka částek poukázaných vyrovnávací pokladně, i když pocházejí od soukromých osob a jsou určeny soukromým podnikům, musí být považován právě italský stát. Ve věci Iride podaly žalobkyně Iride Spa a Iride Energia Spa k Soudu prvního stupně žalobu proti rozhodnutí Komise, které označilo prostředky spravované vyrovnávací pokladnou v rámci účtu A6 za veřejné prostředky. Argumenty, které žalobkyně uváděly, byly velmi podobné. Obě společnosti napadly podstatu rozsudku Nejvyššího kasačního soudu, přičemž tvrdily, že vyrovnávací pokladna plní funkci pouhého účetního prostředníka mezi soukromými osobami, které mají povinnost k peněžitému plnění, a příjemci vybraných částek, což jí ani na krátkou dobu neumožňuje nakládat s vloženými částkami. Žalobkyně se rovněž dovolávaly použitelnosti judikatury ve věci PreussenElektra.
(135)
Soud zdůraznil, že mu nepřísluší zpochybňovat výklad italských právních předpisů, který podal Nejvyšší kasační soud, a následně potvrdil, že částky uložené na účtu A6 vyrovnávací pokladny musí být kvalifikovány jako státní prostředky nejen proto, že jsou ve vlastnictví státu, ale také proto, že jsou neustále pod jeho kontrolou. (50)
(136)
Tento závěr se týká účtu A6 vyrovnávací pokladny, ze kterého jsou financovány uvízlé náklady v odvětví elektroenergetiky. Může však být logicky uplatněn i na složku A4, ze které je financována sporná sazba. Rozsudek Kasačního soudu vycházel z analýzy právní subjektivity vyrovnávací pokladny, a proto se závěr, podle nějž jsou předmětné částky ve vlastnictví státu, vztahuje na všechny částky uložené u vyrovnávací pokladny. Totéž platí pro závěr Soudu prvního stupně, podle nějž může stát kontrolovat zdroje spravované vyrovnávací pokladnou. Mezi účtem A6 a složkou A4 není žádný rozdíl, s výjimkou určení prostředků (platba uvízlých nákladů z účtu A6 a zvýhodněné sazby ze složky A4). Proto musí být částky poukázané příjemcům ze Sardinie ze složky A4 rovněž kvalifikovány jako veřejné prostředky.
(137)
Kromě toho, že jsou sporné sazby financovány z veřejných prostředků, jsou také přičitatelné státu (51), neboť právním základem tohoto opatření jsou vnitrostátní právní předpisy, nařízení a rozhodnutí úřadu AEEG jakožto veřejného subjektu v rámci výkonu jeho funkce orgánu veřejné moci.
5.1.4 Vliv na obchod a narušení hospodářské soutěže
(138)
Pokud jde o vliv opatření na obchod v Unii a z něj vyplývající narušení hospodářské soutěže, není pochyb o tom, že dotčené trhy (olovo, zinek, stříbro, hliník a výroba chloru a alkalických hydroxidů) jsou plně otevřeny hospodářské soutěži. Tato úvaha by již sama o sobě byla dostačující k tomu, abychom se domnívali, že sazby mají na obchod v Unii vliv.
(139)
Komise přesto přihlédla k argumentům příjemců a Itálie, že sazby v odvětví kovů (argumentace výslovně neuváděly odvětví výroby chloru) nemají žádný vliv na obchod a nenarušují hospodářskou soutěž, protože neexistují žádné skutečné obchodní toky mezi členskými státy; je nepravděpodobné, že takovéto obchodní toky vzniknou, a vzhledem k vlastnostem předmětného odvětví sazby nepoškozují konkurenty příjemců v Unii.
(140)
Je třeba připomenout, že v rozhodovací praxi Komise a judikatuře Soudního dvora nebyla neexistence skutečných obchodních toků nikdy přijata jako důkaz toho, že opatření podpory nemá na obchody uvnitř Unie žádný vliv. Soudní dvůr vždy prohlašoval, že podpora určitému podniku může ovlivňovat obchod mezi členskými státy a narušovat hospodářskou soutěž, i když se daný podnik obchodu uvnitř Unie sám neúčastní. Pokud totiž členský stát poskytne podniku podporu, může se tím vnitrostátní výroba udržet na stejné nebo vyšší úrovni s tím, že se o to sníží možnosti podniků usazených v jiných členských státech vyvážet své výrobky na trh onoho členského státu (52).
(141)
Kromě toho situace, která se vyznačuje poklesem výroby v Unii a zvýšením dovozů ze třetích zemí, s omezenými nebo neexistujícími obchodními toky mezi členskými státy, není neobvyklá: je dokonce typická pro odvětví, která trpí strukturálními problémy a/nebo jsou vystavena silnému konkurenčnímu tlaku. Tato odvětví jsou zvláště citlivá na opatření přijatá členskými státy za účelem zlepšení konkurenceschopnosti jejich domácího průmyslu.
(142)
Skutečnost, že nízký objem italské výroby hliníku, olova a stříbra není schopen ovlivnit referenční cenu, je nepodstatná. Existence referenční ceny těchto kovů, kterou snadno neovlivní podmínky výroby v jediném členském státě, nevylučuje hospodářskou soutěž mezi podniky, které jsou usazeny v EHP a obchodují se svými výrobky na světovém trhu s kovy. Je možné, že podpora poskytnutá příjemcům na Sardinii jim neumožní snížit světovou cenu jejich výrobků a vyřadit konkurenty z trhu a že ostatní výrobci v Unii budou moci pokračovat v činnosti tak dlouho, jak dlouho budou schopni se ziskem prodávat za světovou cenu. Zisky, které lze v Itálii díky zvýhodněné sazbě za elektrickou energii vytvářet, však celkově posilují konkurenceschopnost společností. Nahromaděné kapitálové rezervy mohou být například použity k převzetí konkurenčních společností a ke zvýšení podílu na trhu. Toto odůvodnění má ještě větší význam, pokud uvážíme, že někteří příjemci jsou součástí nadnárodních společností (53).
(143)
Na rozdíl od tvrzení příjemců nelze skutečnost, že cena, která se platí v Itálii v referenčních odvětvích, je obdobná jako cena, kterou v průměru platí za elektrickou energii konkurenční výrobci v Unii, považovat za důkaz toho, že italská sazba neohrožuje zájmy ostatních výrobců v Unii. Judikatura ve věci C-372/97 Itálie v. Komise jasně stanoví, že jednostranná opatření, jejichž cílem je přiblížit podmínky hospodářské soutěže v určitém členském státě podmínkám, které převažují v jiných členských státech, ovlivňují obchod mezi členskými státy (a nemohou tedy být zbaveny povahy státní podpory). Kromě toho mohou některé dohody o dodávkách elektrické energie, které jsou v platnosti v jiných členských státech, obsahovat státní podpory a Komise zahájila důkladná šetření ohledně různých opatření tohoto typu (54). Přestože tento obranný argument výslovně neuvedla ani Itálie, ani Alcoa, považuje Komise za vhodné připomenout zásadu, která je pevně zakotvená v judikatuře, a sice, že existence protiprávních podpor v některých členských státech neopodstatňuje přijetí obdobných opatření v jiných členských státech.
(144)
V každém případě oznámení obdržená od konkurentů příjemců ukazují, že sporné sazby skutečně vyvolávají problém z hlediska hospodářské soutěže a mají na obchod v Unii vliv.
(145)
Itálie navíc neoznámila sazby z roku 2004. Podle ustálené judikatury (55) není Komise v případě neoznámené podpory povinna prokazovat skutečný dopad opatření na hospodářskou soutěž nebo na obchod mezi členskými státy: pokud by totiž Komise musela ve svém rozhodnutí prokazovat skutečný dopad již poskytnutých podpor, vedlo by to ke zvýhodňování členských států, které vyplácejí podpory v rozporu s oznamovací povinností podle čl. 93 odst. 3 Smlouvy [o ES], na úkor těch, které zamýšlené podpory oznamují.
(146)
Je tedy třeba dospět k závěru, že předmětné zvýhodněné sazby za elektrickou energii přispívají ke zvýšení konkurenceschopnosti příjemců vůči jejich konkurentům v Unii. Podle ustálené judikatury (56) je za takovýchto okolností třeba předpokládat, že podpora má vliv na obchod mezi členskými státy a narušuje hospodářskou soutěž.
5.1.5 Závěry o existenci podpory
(147)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují státní podporu ve smyslu čl. 87 odst. 1 SFEU a mohou být povoleny, pouze pokud jsou způsobilé pro některou z výjimek stanovených v uvedené smlouvě. Tento závěr odpovídá závěru vyvozenému ve věci Alcoa, která se týkala prakticky totožných sazeb.
5.2 Nová podpora nebo existující podpora
(148)
Situace, kdy opatření představuje existující podporu, jsou v plném rozsahu uvedeny v článku 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (57).
(149)
Je nesporné, že předmětná opatření nebyla zavedena před přístupem Itálie k EU (bod i) výše uvedeného článku), nemohou být považována za schválená z důvodu nesplnění povinnosti Komise rozhodnout ve stanovené procesní lhůtě (bod iii)) a nemohou být považována za existující podpory z důvodu uplynutí promlčecí lhůty (bod iv)). Tato opatření se nestala podporou následkem vývoje společného trhu bez toho, že by byla členským státem pozměněna (písm. b) bod v) první věta).
(150)
Vzhledem k výše uvedenému dospěla Komise k závěru, že předmětné sazby představují novou podporu.
5.3 Oprávněnost podpory
(151)
Podle čl. 108 odst. 3 SFEU členské státy informují Komisi o záměrech poskytnout nebo upravit podpory a zamýšlená opatření neprovedou, dokud Komise nepřijme konečné rozhodnutí.
(152)
Jelikož Itálie neoznámila článek 1 nařízení z roku 2004, představují sazby z roku 2004 protiprávní podporu.
(153)
Naproti tomu Itálie oznámila čl. 11 odst. 12 zákona č. 80/2005 a opatření neuplatnila. Splnila tedy povinnosti vyplývající z čl. 108 odst. 3 SFEU.
6. SLUČITELNOST PODPORY
(154)
Odchylně od obecného zákazu poskytovat státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU lze podporu považovat za slučitelnou tehdy, pokud se na ni vztahuje některá z výjimek uvedených ve Smlouvě.
(155)
Sazby z roku 2004 a z roku 2005 představují provozní podpory. Tvrzení Itálie, podle kterého by sazby z roku 2005 neměly být považovány za provozní podpory, neboť jsou součástí strategie regionální podpory a podmínkou výrobních investic, musí být odmítnuto. Ačkoli memorandum o porozumění předpokládá, že příjemci uskuteční určité investice, prvek podpory obsažený ve zvýhodněných sazbách z roku 2005 není vypočten poměrně ke způsobilým výdajům a není stanovena maximální míra podpory. Neexistují důkazy, že by opatření splňovalo kritéria stanovená pro investiční podpory nebo že by podpora byla přiměřená. Opatření je naopak jasně navázáno na spotřebu elektřiny a jeho cílem je snížit náklady na dodávky elektřiny, které jsou provozními náklady vznikajícími zúčastněným společnostem. Nemůže být tedy považováno za investiční podporu.
(156)
Provozní podpora je v zásadě neslučitelná s vnitřním trhem. Ve věci 86/89 Itálie v. Komise Soudní dvůr uvedl, že „předmětná podpora, která je poskytnuta bez jakýchkoli zvláštních podmínek a pouze v závislosti na použitých množstvích, musí být považována za provozní podporu zúčastněných podniků a že jako taková narušuje podmínky obchodu v míře, která je v rozporu se společným zájmem“ (58).
(157)
Ve věci Siemens v. Komise Soud prvního stupně potvrdil zásadu, podle níž „provozní podpory, a sice podpory, které směřují k osvobození podniku od nákladů, které by obvykle musel vynaložit v rámci běžného řízení svých běžných činností, v zásadě nespadají do působnosti čl. 92 odst. 3 Smlouvy o ES [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…). Podle judikatury takové podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytnuty, aniž by však mohly svou povahou dosáhnout některého z cílů stanovených výše uvedenými ustanoveními o výjimkách“.
(158)
Existují však jasně vymezené situace, ve kterých je možné provozní podpory poskytnout. Zejména provozní podpory, jejichž cílem je ochrana životního prostředí, lze poskytnout na základě pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. (59) Stejně tak provozní podpory v podporovaných regionech lze výjimečně schválit jako podpory regionální. Komise posuzovala, zda mohou být sporné sazby zařazeny do jedné z těchto kategorií.
(159)
Komise uvádí, že sazby nelze schválit jako podpory na ochranu životního prostředí, protože ochrana životního prostředí není jejich cílem.
6.1 Slučitelnost s pokyny k vnitrostátní regionální podpoře z roku 1998
(160)
Ve výjimečných případech lze provozní podpory poskytovat v podporovaných oblastech způsobilých pro podporu z titulu výjimky uvedené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU. Region Sardinie byl způsobilý až do konce roku 2006. Komise proto přezkoumala, zda během tohoto období mohly být sazby z roku 2004 a z roku 2005 schváleny podle pokynů k regionální podpoře z roku 1998.
(161)
Podle bodu 4.15 pokynů k regionální podpoře lze ve výjimečných případech podporu na provoz poskytnout za předpokladu, že i) je odůvodněná ve smyslu svého přispění k regionálnímu rozvoji a svou povahou a ii) její úroveň proporcionálně odpovídá znevýhodněním, která mají být zmírněna. Je na členských státech, aby prokázaly znevýhodnění a posoudily jejich důležitost. Podle bodu 4.17 pokynů k regionální podpoře se musí provozní podpora časově omezit a postupně snížit.
(162)
Podle článku 2 pokynů „jednotlivá platba podpory ad hoc jednotlivému podniku nebo podpora omezená na jednu oblast činnosti může mít velký vliv na soutěž na daném trhu a její vliv na regionální rozvoj bude pravděpodobně příliš omezený (…) Proto budou uvedené výjimky [z obecného zákazu poskytovat podporu] běžně udělovány pouze pro víceodvětvové režimy podpory otevřené pro všechny podniky dotyčných odvětví v daném regionu“. Sazba za elektrickou energii přiznaná selektivně jednotlivým podnikům v takovýchto odvětvích zjevně není v souladu s duchem regionálních podpor, které musí být víceodvětvové. Nicméně vzhledem k tomu, že na regionální podpory ad hoc se nevztahuje absolutní zákaz, Komise přezkoumala, zda poskytnutí sazby může být odůvodněno výjimečnými okolnostmi.
(163)
Na základě dokumentace předložené Itálií a příjemci Komise přezkoumala zejména nedostatky v odvětví elektrické energie na Sardinii s cílem posoudit, zda by mohly představovat znevýhodnění na regionální úrovni.
6.1.1 Trh s elektrickou energií na Sardinii v italském kontextu
(164)
Obecně platí, že italský trh s elektrickou energií je vysoce koncentrovaný, i když na severu země méně. Dominantním provozovatelem ve všech regionech země je bývalý držitel monopolu společnost ENEL, s výjimkou Sardinie, kde má duopol se společností E.ON. Společnost ENEL má významnou tržní sílu, které podle zjištění orgánu pro ochranu hospodářské soutěže a trhu několikrát zneužila. Ceny elektrické energie jsou v Itálii obecně vyšší v důsledku kombinované výroby, která je z velké části založena na fosilních palivech (především plynu), neexistence jaderné kapacity a přetížených propojení se zbytkem Evropy.
(165)
Na Sardinii, která představuje 4,1 % instalovaného výkonu v Itálii (60), vyrábí elektřinu především tepelné elektrárny na fosilní paliva (uhlí, topný olej, mazut). Ostrov nemá infrastrukturu pro rozvod zemního plynu.
(166)
Sardinie trpí nadměrnou kapacitou výroby, a to zejména v tržním segmentu s nejvyššími náklady (elektrárny na topný olej) v důsledku neuskutečněného záměru vlády soustředit italský těžký průmysl na tento ostrov, který vedl společnost ENEL k investicím do elektráren. Tyto elektrárny, které mají vyšší strukturální náklady, také mnohem rychleji technicky zastarávají. Během daného období byl vývoz elektrické energie ze Sardinie na poloostrov omezen malou kapacitou propojovacího vedení (61), které bylo přetíženo.
(167)
Dvě energetické společnosti ENEL a E.ON společně drží tržní podíl, který odpovídá 95 % dodávek elektrické energie na Sardinii (přibližně 58 % E.ON a 42 % ENEL). Podle šetření stavu hospodářské soutěže v odvětví elektrické energie (62) lze Sardinii z hlediska hospodářské soutěže považovat za duopol ve společném dominantním postavení. Trh je zde velmi koncentrovaný, i když míra koncentrace není nejvyšší v Itálii. (63) Vzhledem k tomu, že E.ON e ENEL ovládají téměř všechny elektrárny pro výrobu energie v době střední zátěže a v době špičky, určují cenu pro téměř všechny časové intervaly. Situace se však zdá být méně kritická na Sardinii než na jihu Itálie (64), kde ENEL určuje ceny pro všechny časové intervaly.
(168)
Italské velkoobchodní ceny elektřiny patří k nejvyšším v Evropě (65) a ceny na Sardinii mezi nejvyšší v Itálii. V roce 2007 činila průměrná vnitrostátní cena (PUN) 70,99 EUR/MWh, zatímco průměrná cena na Sardinii činila 75 EUR/MWh oproti 80 EUR/MWh v roce 2006 (66). Rostoucí trend průměrné regionální ceny na Sardinii pokračoval v letech 2008 a 2009. Během první poloviny roku 2009 se ceny na Sardinii držely nepřetržitě nad celostátním průměrem (při průměrné ceně 106,60 EUR/MWh oproti průměrné vnitrostátní ceně, která činila 60,50 EUR/MWh).
(169)
Ceny, které na Sardinii platili příjemci sazeb v letech 2004 a 2005 (na základě dvoustranných smluv), se pohybovaly v rozmezí od 60 do 65 EUR/MWh. Tyto ceny není možné srovnávat s cenami platnými na italském poloostrově, neboť Komise nemá k dispozici příslušné údaje (které Itálie dle svého tvrzení nemohla poskytnout - viz 92. bod odůvodnění). Na základě analýzy obecných cenových trendů, které mohou celkově reprezentovat trendy cen sjednaných dvoustrannými smlouvami, se však lze domnívat, že v předmětném období platily podniky s vysokou spotřebou energie vyšší cenu na Sardinii než na italském poloostrově.
(170)
Závěrem lze říct, že trh s elektřinou na Sardinii vykazuje řadu problémů, včetně vysokých cen, vysoké koncentrace trhu, tržní síly dominantních provozovatelů, nadbytečných výrobních kapacit v segmentu s vysokými náklady, relativní neefektivnosti zastarávajících elektráren, chybějícího přístupu k infrastruktuře zemního plynu a nedostatečného propojení. Tyto problémy by mohly vyústit ve vyšší ceny elektřiny pro konečné odběratele, včetně odběratelů s vysokou spotřebou.
6.1.2 Existence regionálního znevýhodnění
(171)
Především je třeba určit, zda tyto problémy představují regionální znevýhodnění, tj. zda mají vážný dopad na hospodářský vývoj Sardinie. Ve věci C 34/02 (67) Komise nepřijala hypotézu, že nedostatečné propojení s energetickými zdroji představuje znevýhodnění. I když je pravda, že malé a střední podniky jsou vysokými cenami elektrické energie postiženy méně než velká energeticky náročná průmyslová odvětví, zájmy jediného odvětví nelze automaticky ztotožňovat se zájmy celého regionu. Komise má za to, že Itálie dostatečně neprokázala, že stav energetického trhu na Sardinii představuje regionální znevýhodnění.
(172)
I když tedy regionální znevýhodnění existuje, kritéria uvedená v pokynech k regionální podpoře musí být v každém případě splněna. Komise proto posuzovala, zda jsou tato kritéria splněna.
6.1.3 Příspěvek k regionálnímu rozvoji
(173)
Podpora musí trvale přispívat k regionálnímu rozvoji a musí být přiměřená znevýhodněním, která se snaží zmírnit. Provozní podpory určené podporovaným oblastem nemohou být schváleny z důvodu obtíží, se kterými se setkává jediné odvětví, ale je zapotřebí prokázat, že trvale přispívají k regionálnímu rozvoji. V daném případě je to nepravděpodobné. Takovéto účinky by nebyly trvalé ani za předpokladu, že zachování některých průmyslových zařízení na ostrově přispěje k zaměstnanosti a zachování průmyslové základny na ostrově. Pokud vysoké náklady na elektřinu představují strukturální problém Sardinie, jak tvrdí Itálie, obtíže, se kterými se setkávají energeticky náročná odvětví, by se znovu objevily ihned po skončení režimu sazeb.
(174)
Italské orgány prezentují sazby jako dočasné opatření, které má být ukončeno v roce 2010 po dokončení projektů v oblasti infrastruktury spojených s výrobou energie a propojením (plynovod GALSI a podmořský kabel SAPEI), které jsou v současné době ve výstavbě (68). Itálie předpokládá, že lepší propojení sníží ceny pro tyto společnosti. Komise se domnívá, že ačkoli nové infrastruktury mohou snížit nebo vyrovnat rozdíly v sazbách mezi Sardinií a italským poloostrovem, je velmi nepravděpodobné, že by tyto projekty mohly snížit ceny elektrické energie o polovinu až na úroveň považovanou za nezbytnou k zajištění dlouhodobé ziskovosti těchto průmyslových činností.
(175)
Komise dále uvádí, že existence státního příspěvku ke snížení nákladů na elektřinu u velkých odběratelů nepodněcuje dodavatele elektřiny k tomu, aby snížili své ceny, a předešli tak ztrátě velkých zákazníků, ani nebrání zhoršení nákladové struktury. Dotace spíše více motivuje dodavatele elektrické energie, aby využívali své tržní síly. I kdyby tedy byla pravda, že vzhledem ke stávající nadbytečné kapacitě by společnosti s vysokou spotřebou energie za normálních okolností měly možnost dosáhnout konkurenční ceny, kdyby nebylo tržní síly dodavatelů elektrické energie (kteří podle Itálie a příjemců mají zájem na udržení vysokých cen), Komise se domnívá, že zvýhodněná sazba by nebyla vhodným nástrojem ke snížení tržní síly.
6.1.4 Přiměřenost
(176)
Podpora poskytnutá příjemcům režimu sazeb není vypočtena tak, aby vyrovnávala regionální rozdíly (tj. rozdíly mezi cenami elektrické energie na italském poloostrově a cenami uplatňovanými na Sardinii pro stejnou kategorii odběratelů), ale jejím cílem je spíše vyrovnat ceny na Sardinii cenám, které platí konkurenti příjemců v Unii. Ceny stanovené pro příjemce na Sardinii jsou zvláště nízké a určitě nižší než ceny uplatňované na italském poloostrově, které patří mezi nejvyšší v Unii. Sazby proto nejsou přiměřené regionálnímu znevýhodnění, které by se snažily zmírnit.
(177)
Samotný způsob zvolený pro výpočet výše dotace ukazuje, že opatření sleduje spíše cíl průmyslové politiky než cíl regionální. Rozsah průmyslové politiky sazeb byl ve skutečnosti Itálií v jejích připomínkách opakovaně zdůrazňován.
6.1.5 Postupné snižování
(178)
Regionální podpora provozu se musí postupně snížit (viz bod 4.17 pokynů k regionální podpoře). Jelikož používaný mechanismus aktualizace sazeb se pro rok 2004 a rok 2005 liší, bylo provedeno samostatné hodnocení.
(179)
Sazby z roku 2004 se indexují na základě rozdílů v cenách paliv a mohou se pouze zvyšovat nebo zůstávat neměnné. Podle Itálie to zajišťuje postupné snižování podpory. Komise se domnívá, že požadavek postupného snižování může být považován za splněný, pouze je-li zaručeno, že vyrovnávací platby - které odpovídají skutečné výši podpory - se budou časem snižovat. Nestačí, že se sazba časem zvýší, neboť i vyšší sazba může odpovídat vyšší výši podpory, pokud se mezitím ceny pro konečné odběratele na referenčním trhu zvýšily rychleji než předmětná sazba. Italský způsob neposkytuje v tomto ohledu žádnou záruku. (69)
(180)
Pokud jde o sazby z roku 2005, posuzovala Komise mechanismus indexace zavedený čl. 11 odst. 13 zákona č. 80/2005, jak jej vykládá AEEG v rozhodnutí č. 217/05 (viz 33. bod odůvodnění). Podle prováděcích předpisů stanovených úřadem AEEG se sazba každoročně zvyšuje o procentní podíl, který odráží vývoj cen elektrické energie v Unii, avšak tento nárůst nesmí překročit 4 %. Podle Itálie tento mechanismus zajišťuje postupné snižování podpory.
(181)
Podle Komise však skutečnost, že se nominální sazba ročně zvyšuje spíše omezeně, nevede k postupnému snižování čisté výše podpory, měřeno ukazatelem vyrovnávacích plateb.
(182)
Vzhledem k tomu, že cenové trendy na energetických burzách lze považovat za trendy, které obecně odpovídají změnám v cenách vyjednaných dvoustrannými smlouvami - jak tvrdila Itálie - sazby z roku 2005 by se snižovaly pouze v případě poklesu průměrných cen v Unii (neboť sazby se nemohou snižovat, ale pouze zvyšovat). Ve všech ostatních případech by sazby představovaly stále větší zvýhodnění (70). Jelikož od roku 2004 nejméně do roku 2007 vykazovaly průměrné ceny elektřiny v Unii silný rostoucí trend (narůstaly o více než 4 % ročně), prvek podpory obsažený v sazbách z roku 2005 by se časem zvyšoval.
(183)
Itálie dále tvrdí, že dvoustranné smlouvy ve skutečnosti méně podléhají zvyšování cen v porovnání s cenami stanovenými na energetických burzách, a že se tedy sazby z roku 2005 de facto snižují. Komise upozorňuje, že způsob indexace, který jí byl pro účely posouzení poskytnut, vychází z rozdílů v cenách na energetických burzách a že Itálie nepředložila údaje týkající se vývoje cen stanovených dvoustrannými smlouvami. Tvrzení Itálie tedy není podloženo dostatečnými důkazy.
(184)
Omezené informace, které má Komise k dispozici, však naznačují opak, tj. že ceny stanové dvoustrannými smlouvami se na Sardinii značně zvýšily (viz například prohlášení společnosti Eurallumina, podle kterého platila tato společnost na volném trhu v letech 2005 a 2006 cenu, která vzrostla na 80 EUR/MWh v porovnání s 65 EUR/MWh v roce 2004). Za těchto okolností, pokud by byly sazby uplatněny, vyrovnávací platby by se postupně zvyšovaly.
(185)
Ani sazby z roku 2004, ani sazby z roku 2005 tedy nesplňují požadavek postupného snižování.
6.1.6 Závěry o slučitelnosti opatření z titulu regionální podpory
(186)
Na základě výše uvedeného se Komise domnívá, že předmětné sazby nemohou být považovány za regionální podporu slučitelnou podle pokynů z roku 1998. Vzhledem k tomu, že Sardinie již od prosince 2006 nepatří mezi podporované regiony ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. a), není nutné zkoumat slučitelnost podpory na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře na období 2007-2013.
(187)
Komise zaujala totéž záporné stanovisko v roce 2005 v souvislosti s dalším opatřením, jehož cílem bylo snížit náklady na energii společnosti Eurallumina na Sardinii. Při této příležitosti se Komise domnívala, že předmětné opatření, tj. osvobození minerálních olejů od spotřební daně (71), nemůže být na základě pokynů k vnitrostátní regionální podpoře schváleno.
6.2 Další úvahy o slučitelnosti podpory
(188)
Itálie a zúčastněné podniky tvrdily, že účelem sazeb je kompenzovat nedostatky trhů s elektrickou energií, v jejichž důsledku nejsou ceny zatím konkurenceschopné. Podle jejich názoru ohrožují vysoké ceny elektrické energie konkurenceschopnost energeticky náročných odvětví. Podpora má údajně motivační účinek v tom smyslu, že bez ní by uvedené společnosti musely uzavřít.
(189)
Podle Komise není možné přijmout hypotézu, že provozní podpora vyhrazená některému průmyslovému podniku je vhodnou reakcí na neexistenci hospodářské soutěže na místním trhu s elektrickou energií, která má vliv na všechny odběratele elektřiny.
(190)
Sporná je také vhodnost a přiměřenost podpory s ohledem na cíl zabránit přemístění zařízení mimo Unii. Ani v dřívější rozhodovací praxi Komise, ani v judikatuře soudů Unie neexistuje žádný precedens, kdy by takovýto argument byl uznán jako důvod pro poskytnutí státní podpory. Rozhodnutí týkající se přemístění výroby, zcela nebo zčásti, jsou součástí podnikové strategie jednotlivých společností a Komise nikdy netvrdila, že by to představovalo selhání trhu. Již v minulosti ve věcech Terni (72) a Alcoa (73) vyjádřila Komise pochybnosti o obdobných argumentech, které spojovaly určitá opatření podpory s cílem zabránit přemístění výroby mimo Unii.
(191)
Je třeba také poznamenat, že citovaná stanoviska odborných orgánů, jako je skupina na vysoké úrovni pro hospodářskou soutěž, energetiku a životní prostředí (74), nenavrhují poskytovat zvláštní státní podpory k řešení problémů konkurenceschopnosti, které jsou důsledkem vysokých cen elektrické energie, ale obhajují nutnost dodržovat v plném rozsahu předpisy týkající se státních podpor (75).
(192)
S ohledem na uvedené skutečnosti se Komise domnívá, že na sporné sazby z roku 2004 a z roku 2005 se nevztahuje žádná z výjimek podle článku 107 SFEU. Výjimky podle čl. 107 odst. 2 SFEU se nepoužijí, neboť podpora není sociální povahy, není určena k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi a není poskytnuta k vyrovnání hospodářských znevýhodnění způsobených rozdělením Německa. Výjimky podle čl. 107 odst. 3 písm. b) a d) SFEU se rovněž nepoužijí, neboť toto opatření nemá napomoci uskutečnění některého významného projektu společného evropského zájmu, napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu, ani pomoci kultuře a zachování kulturního dědictví. Pokud jde o výjimku podle čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, analýza uvedená ve (160). až (187). bodě odůvodnění výše prokazuje, že sazba nemůže být schválena jako podpora, která má napomáhat hospodářskému rozvoji oblastí s mimořádně nízkou životní úrovní nebo s vysokou nezaměstnaností. Pokud jde o čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, jak je uvedeno ve 155. až 158. bodě odůvodnění, na provozní podpory se takováto výjimka v zásadě nevztahuje a Komise nezjistila žádnou zvláštní okolnost, která by mohla poskytnutí takovéto podpory v předmětném případě odůvodnit.
(193)
Komise se tedy domnívá, že jak sazba z roku 2004, tak sazba z roku 2005 je neslučitelná s vnitřním trhem.
(194)
Na základě tohoto závěru Komise nemusí zkoumat případný kumulovaný dopad nové podpory a starých neslučitelných podpor podle 31. bodu odůvodnění, a to na základě judikatury ve věci Deggendorf.
7. NAVRÁCENÍ PODPORY
(195)
V souladu s čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999, je-li v případech protiprávní podpory neslučitelné se společným trhem přijato záporné rozhodnutí, je třeba obnovit účinnou hospodářskou soutěž, ledaže je toto navrácení podpory v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.
(196)
V daném případě podléhají navrácení pouze sazby týkající se roku 2004 (věc C 38b/04), neboť sazby z roku 2005 (věc C 13/06) nebyly zavedeny.
7.1 Oprávněná očekávání a další obecné zásady práva Unie, které mohou bránit navrácení podpory
(197)
Podle ustálené judikatury nemůže v případě, že byla podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi podle čl. 108 odst. 3 SFEU, příjemce podpory oprávněně očekávat, že jeho podpora je v souladu s právem (76). Subjekt postupující s řádnou péčí je obvykle schopen zjistit, zda byl dodržen oznamovací postup a zda je podpora oprávněná.
(198)
Příjemce neprávem udělené podpory se však může odvolávat na výjimečné okolnosti, na jejichž základě by mohl oprávněně očekávat, že podpora je v souladu s právem, a proto odmítnout tuto podporu vrátit (77).
(199)
Příjemci sazeb z roku 2004 neuvedli žádné úvahy v tomto ohledu, a ani Komise nezjistila žádnou výjimečnou okolnost, která by mohla v příjemcích vyvolat oprávněné očekávání. Zejména existence rozhodnutí Alumix z roku 1996 nemohla vyvolat žádné očekávání, že by sazby nepředstavovaly státní podporu. Jak je uvedeno v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2004 (viz 37. bod odůvodnění), sazba, která sloužila jako vzor pro předmětné sazby z roku 2004, nebyla původní dohodou Alumix, která podle vyjádření Komise z roku 1996 nepředstavovala státní podporu, ale zcela novým opatřením, které bylo podstatně změněno (zejména pokud jde o jeho mechanismus financování (78) a italskými orgány prodlouženo. V této situaci by si příjemce postupující s řádnou péčí zjistil, zda je podpora oprávněná.
(200)
Komise se dále domnívá, že navrácení podpory neporušuje žádnou jinou obecnou zásadu práva Unie.
7.2 Vyčíslení částek k navrácení
(201)
Všechny částky neslučitelné podpory, které obdržely společnosti Portovesme, ILA a Eurallumina ve smyslu článku 1 nařízení z roku 2004, musí být navráceny společně s úroky podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES. (79)
(202)
Cílem navrácení podpory je obnovit konkurenční postavení příjemců, které zaujímali před poskytnutím neslučitelné podpory, a odstranit nedovolené zvýhodnění, které tato podpora poskytla. V předmětném případě toto zvýhodnění odpovídá rozdílu mezi zvýhodněnou sazbou a cenou elektrické energie, kterou by příjemci na trhu zaplatili, kdyby neexistovaly dané sazby.
(203)
V okamžiku, kdy byly sazby zavedeny, nakupovaly všechny zúčastněné společnosti elektřinu na základě dvoustranných smluv. Stát zasáhl zavedením vyrovnávacích plateb, aby dotoval smluvně sjednanou cenu. Částky, které mají být navráceny, tedy odpovídají vyrovnávacím platbám, které příjemci obdrželi v uvedeném období (viz 30. bod odůvodnění).
8. ZÁVĚR
Komise se domnívá, že sazby z roku 2004 i sazby z roku 2005 představují provozní podporu, která není způsobilá pro žádnou výjimku z obecného zákazu státních podpor stanovených Smlouvou o ES, a jsou tedy neslučitelné s vnitřním trhem.
Pokud jde o sazby z roku 2004, které byly protiprávně zavedeny v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, všechny budoucí platby budou muset být zrušeny a již vyplacená podpora bude muset být navrácena. Částka, která má být navrácena, odpovídá součtu všech vyrovnávacích složek poukázaných společnostem Portovesme, ILA a Eurallumina vyrovnávací pokladnou.
Sazby z roku 2005 řádně oznámené Itálií podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebudou zavedeny,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
1. Státní podpora, kterou hodlá Itálie poskytnout na základě čl. 11 odst. 12 legislativního nařízení č. 35 ze dne 14. března 2005, změněného na zákon č. 80/2005 ze dne 14. května 2005, ve prospěch společností Portovesme Srl, Eurallumina Spa, ILA Spa a Syndial SpA, je neslučitelná s vnitřním trhem.
2. Z tohoto důvodu nemůže být podpora poskytnuta.
Článek 2
Státní podpora protiprávně poskytnutá Itálií v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU na základě článku 1 nařízení předsedy vlády ze dne 6. února 2004 ve výši 12 845 892,82 EUR ve prospěch společnosti Portovesme Srl, ve výši 5 208 152,05 EUR ve prospěch společnosti Eurallumina SpA a ve výši 291 120,27 EUR ve prospěch společnosti ILA Spa je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 3
1. Itálie zajistí, aby příjemci navrátili podporu uvedenou v článku 2, která jim byla vyplacena.
2. Částky, které mají být navráceny, zahrnují úroky za období ode dne, kdy byly dány příjemci k dispozici, do dne skutečného navrácení.
3. Úroky se vypočtou jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004.
4. Itálie s účinkem ode dne přijetí tohoto rozhodnutí zruší všechny budoucí platby podpory uvedené v článku 2.
Článek 4
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 se provede s okamžitým účinkem.
2. Itálie provede toto rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 5
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Itálie Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky z vymáhané částky), kterou má příjemce navrátit;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady prokazující, že příjemci již bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Itálie bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Na žádost Komise Itálie neprodleně předloží informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úroků, které již příjemce navrátil.
Článek 6
Toto rozhodnutí je určeno Italské republice.
V Bruselu dne 23. února 2011.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2011. gada 23. februāris)
par Itālijas piešķirto valsts atbalstu uzņēmumiem Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA un Syndial SpA (valsts atbalsta pasākumi C 38/B/04 (ex NN 58/04) un C 13/06 (ex N 587/05))
(izziņots ar dokumenta numuru C(2011) 956)
(Autentisks ir tikai teksts itāļu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2011/746/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību (turpmāk - “LESD”) un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
pēc aicinājuma ieinteresētajām personām iesniegt savas piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem (1) un ņemot vērā no tām saņemtās piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
1.1. Lieta C 38/B/04
(1)
Juridiska firma, kas pārstāv sūdzības iesniedzēju, 2003. gada 4. decembra vēstulē vērsa Komisijas uzmanību uz vairākiem Itālijas presē publicētiem rakstiem, kuros tika ziņots par Itālijas valdības nodomu piemērot preferenciālus elektroenerģijas tarifus konkrētiem uzņēmumiem Sardīnijā.
(2)
Minētos tarifus ieviesa ar 1. pantu 2004. gada 6. februāra Ministru prezidenta dekrētā (turpmāk - “2004. gada dekrēts”). Ar minēto dekrētu īstenoja divus atšķirīgus pasākumus: a) ieviesa jaunus preferenciālus elektroenerģijas tarifus attiecībā uz uzņēmumiem Portovesme Srl, ILA SpA un Eurallumina SpA un b) pagarināja jau esošā preferenciālā tarifa termiņu uzņēmumam Alcoa Trasformazioni, kas ir primārā alumīnija ražotājs (turpmāk - “Alcoa”).
(3)
Komisijas dienesti 2004. gada 22. janvāra un 19. marta vēstulēs lūdza sniegt paskaidrojumus par minētajiem pasākumiem. Itālijas iestādes atbildēja ar 2004. gada 9. februāra un 9. jūnija vēstulēm. Itālijas iestādes sniedza papildu informāciju 2004. gada 20. septembra vēstulē.
(4)
Ar 2004. gada 16. novembra vēstuli Komisija paziņoja Itālijai par lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru attiecībā uz minēto pasākumu.
(5)
Komisijas lēmums sākt procedūru ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (2). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes attiecībā uz minētajiem pasākumiem.
(6)
Itālija iesniedza savas piezīmes 2005. gada 4. un 11. februāra vēstulēs.
(7)
Turklāt Komisija saņēma ieinteresēto personu piezīmes, tai skaitā piezīmes no trim uzņēmumiem, kas ir minētā pasākuma saņēmēji, un no Portovesme konkurenta. Ar 2005. gada 22. marta vēstuli Komisija šīs piezīmes nosūtīja Itālijai, lai tā varētu sniegt savus komentārus. Itālija iesniedza komentārus ar 2005. gada 20. septembra vēstuli.
(8)
Lietu C 38/04 2008. gada 29. oktobrī sadalīja divās daļās, proti, A daļa attiecas uz pasākumiem, kurus veica attiecībā uz uzņēmumu Alcoa, un B daļa attiecas uz uzņēmumiem Portovesme, ILA un Eurallumina.
(9)
Komisija 2009. gada 19. novembrī pieņēma negatīvu galīgo lēmumu attiecībā uz Alcoa, ar ko paredz atgūt atbalsta summu (3).
1.2. Lieta C 13/06
(10)
Ar 11. panta 12. punktu 2005. gada 14. marta Dekrētā-likumā Nr. 35, kas pārveidots par tiesību aktu saskaņā ar 2005. gada 14. maija Likumu Nr. 80/2005 “Par steidzamiem pasākumiem saskaņā ar rīcības plānu ekonomikas, sociālajai un teritoriālajai attīstībai” (turpmāk - “Likums Nr. 80/2005”), Itālijas iestādes līdz 2010. gadam pagarināja preferenciālos elektroenerģijas tarifus attiecībā uz uzņēmumiem Portovesme, ILA un Eurallumina, kā arī paplašināja tarifa piemērošanas jomu, ietverot hlora ražošanas uzņēmumu Syndial SpA, kas arī atrodas Sardīnijā.
(11)
Komisija Syndial konkurenta 2005. gada 22. jūlija vēstulē saņēma šā uzņēmuma sūdzību, kā arī turpmākus precizējumus 2005. gada 7. oktobra un 7. decembra vēstulēs.
(12)
Itālija paziņoja Komisijai par šo pasākumu ar 2005. gada 23. novembra vēstuli. Ar 2005. gada 28. novembra vēstuli Itālija sniedza papildu informāciju.
(13)
Komisija 2005. gada 22. decembra vēstulē pieprasīja papildu informāciju, ko Itālija sniedza 2006. gada 3. marta vēstulē.
(14)
Tajā pašā laikā 2006. gada 20. janvāra vēstulē savu sūdzību par jauno pasākumu iesniedza tas pats Portovesme konkurents, kas iesniedza piezīmes par lietu C 38/B/04.
(15)
Ar 2006. gada 26. aprīļa vēstuli Komisija informēja Itāliju par lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā noteikto procedūru attiecībā uz izmaiņām un īpašās tarifu shēmas paplašināšanu, ko ieviesa ar Likumu Nr. 80/2005.
(16)
Savā 2006. gada 22. augusta vēstulē Komisija Itālijai pieprasīja papildu paskaidrojumus; Itālija sniedza atbildi 2006. gada 28. septembra vēstulē.
(17)
Komisijas lēmums sākt procedūru ir publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (4). Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes attiecībā uz minētajiem pasākumiem.
(18)
Komisija saņēma piezīmes no ieinteresētajām personām, tai skaitā no atbalsta saņēmējiem, no diviem uzņēmumu Portovesme un Syndial konkurentiem, kā arī no viena atjaunojamās enerģijas ražotāja. Ar 2006. gada 5. oktobra vēstuli Komisija šīs piezīmes nosūtīja Itālijai, lai tā varētu sniegt savus komentārus. Itālija iesniedza komentārus ar 2006. gada 1. decembra vēstuli.
(19)
Itālija sniedza papildu informāciju 2007. gada 16. aprīļa, 10. maija, 14. maija un 2010. gada 22. jūnija vēstulēs.
1.3. Šā lēmuma piemērošanas joma
(20)
Šis lēmums attiecas gan uz tarifiem, kas ieviesti ar 2004. gada dekrēta 1. pantu un piemēroti atbalsta saņēmējiem, kuri nav Alcoa (turpmāk - “2004. gada tarifi”), gan uz tarifiem, kas ieviesti ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu un izskaidroti Elektroenerģijas un gāzes pārvaldes (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas, turpmāk - “AEEG”) lēmumos (turpmāk - “2005. gada tarifi”).
2. PASĀKUMA DETALIZĒTS APRAKSTS
2.1. Apstrīdētie 2004. gada tarifi
(21)
Saskaņā ar 2004. gada dekrēta 1. pantu paplašināja piemērošanas jomu “[tarifu] pasākumam, kas noteikts 2. pantā Rūpniecības, tirdzniecības un arodu ministrijas 1995. gada 19. decembra dekrētā [Alcoa dekrēts], ietverot energoapgādi alumīnija, svina, sudraba un cinka ražošanai, bet tikai attiecībā uz rūpnīcām, kuras jau pastāvēja pašreizējā dekrēta spēkā stāšanās brīdī un kuras atrodas salās, kā arī kurām nav pietiekamu starpsavienojumu vai nav starpsavienojumu ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem”.
(22)
Šis tarifs bija paredzēts kā pārejas pasākums: tā piemērošanu bija paredzēts pārtraukt, “kad tiktu pabeigti vai modernizēti savienojumi ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem” un ne vēlāk kā 2007. gada 30. jūnijā.
(23)
Praksē saskaņā ar 2004. gada dekrētu preferenciālā tarifa piemērošanas jomu paplašināja, papildus alumīnija ražotājam Alcoa ietverot trīs energoietilpīgus uzņēmumus Sardīnijā: Portovesme (cinka, sudraba un svina ražotājs) (5), ILA (apstrādāta alumīnija produktu ražotājs) un Eurallumina (alumīnija oksīda ražotājs) (6).
(24)
Reglamentējošā līmenī tarifu īstenoja ar AEEG lēmumiem (delibere).
(25)
AEEG lēmums Nr. 110/04 paredzēja, ka preferenciālos tarifus piemērotu tikai tad, ja paziņošanas procedūras rezultāts būtu pozitīvs. Tomēr saskaņā ar ministru prezidenta biroja norādēm, kas noteica, ka 2004. gada dekrēts nav oficiāli paziņots saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem, bet ir tikai “iesniegts” Komisijai saistībā ar “iepriekšēju izmeklēšanu” (indagine conoscitiva preliminare), AEEG īstenoja 2004. gada dekrētu, pieņemot Lēmumu Nr. 148/04 (7).
(26)
Sistēma ļāva atbalsta saņēmējiem piešķirt kompensējošus maksājumus saskaņā ar Alcoa dekrēta noteikumiem. Kompensācijas maksājums par konkrētu shēmā ietvertu rūpnīcu bija vienāds ar atšķirību starp rūpnīcas elektroapgādes uzņēmumam samaksāto cenu un valsts noteiktajām preferenciālajām cenām, ko reizina ar rūpnīcas elektroenerģijas patēriņu. Preferenciālās cenas (vai “preferenciālā tarifa”) aprēķināšanas metode ir noteikta Lēmumā CIP Nr. 15/1993. Cenai piemēroja indeksācijas mehānismu, pamatojoties uz Itālijas elektroenerģijas ražošanas izmaksu svārstībām (turpmāk - “Ct komponents”). Sardīnijas atbalsta saņēmējiem piemērotā preferenciālā cena 2004. gadā bija no 26-35 euro par MWh.
(27)
Shēmas administratīvo pārvaldību uzticēja Elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fondam (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). Praksē tarifu sistēma darbojās saskaņā ar turpmāk aprakstīto. Atbalsta saņēmēji Izlīdzināšanas fondam nosūtīja ikmēneša datus par patērētajiem elektroenerģijas daudzumiem un saviem elektroapgādes uzņēmumiem samaksātajām cenām. Pēc tam viņi no Izlīdzināšanas fonda saņēma naudas maksājumus, ko aprēķināja atbilstīgi iepriekš norādītajam (9).
(28)
Nepieciešamos līdzekļus kompensējošo maksājumu segšanai ieguva ar parafiskālas nodevas starpniecību, kuru piemēroja visiem Itālijas elektroenerģijas patērētājiem, izmantojot standarta elektroenerģijas tarifa komponentu A4 (10).
(29)
Bija paredzēts, ka shēma beigsies 2007. gada 30. jūnijā. Tomēr tās piemērošanu pārtrauca saskaņā ar AEEG norādēm drīz pēc tam, kad Komisija sāka formālu izmeklēšanas procedūru 2004. gada novembrī (11).
(30)
Itālijas nodrošinātie dati liecina, ka Portovesme un Eurallumina saņēma subsīdijas par patērēto elektroenerģiju laikposmā no 2004. gada aprīļa līdz oktobrim, savukārt ILA saņēma subsīdijas par patērēto elektroenerģiju laikposmā no 2004. gada aprīļa līdz septembrim. Izlīdzināšanas fonda veiktie kopējie maksājumi šiem trim uzņēmumiem saskaņā ar minēto shēmu ir izklāstīti turpmāk (euro valūtā).
Portovesme Srl
12 845 892,82
Eurallumina SpA
5 208 152,05
ILA SpA
291 120,27
2.2. Apstrīdētie 2005. gada tarifi
(31)
Saskaņā ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu Itālijas iestādes paplašināja piemērošanas jomu “tarifu pasākumiem, kas noteikti Rūpniecības, tirdzniecības un arodu ministrijas 1995. gada 19. decembra dekrētā, ietverot energoapgādi alumīnija, svina, sudraba un cinka ražošanai un apstrādei, kā arī hloru saturošas sāls ciklam, atsaucoties uz cenām, kuras piemēro līdzīgai energoapgādei Eiropas tirgos, bet tikai attiecībā uz rūpnīcām, kas jau pastāvēja pašreizējā dekrēta spēkā stāšanās brīdī, kas atrodas Sardīnijā un kam ir savienojums ar augstsprieguma tīklu. Šim tarifu pasākumam piemēro ilgtermiņa apņemšanās, par kurām vienojas atbalsta saņēmēji, Sardīnijas vietējās iestādes un atbildīgās ministrijas”.
(32)
Tādējādi ar Likumu Nr. 80/2005 būtībā no jauna ieviesa 2004. gadā īstenoto tarifu shēmu, kas paplašināja Alcoa pasākuma piemērošanas jomu, ietverot energoietilpīgus atbalsta saņēmējus, kuri atrodas Sardīnijā. Praksē minēto likumu piemēroja tikai Portovesme, ILA un Eurallumina, kā arī hloru saturošas sāls ražotājam Syndial, kas nebija iepriekš izmantojis preferenciālās cenas.
(33)
Jāatzīmē, ka no 2005. gada un turpmāk preferenciālā cena vairs nebija piesaistīta 1995. gada Alcoa dekrētā sākotnēji noteiktajam vēsturiskajam tarifam, bet tagad bija paredzēts, ka to neatkarīgi noteiks AEEG, lai nodrošinātu atbilstību vidējām elektroenerģijas cenām, ko maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas tirgū (12). Cenai veica ikgadējus atjauninājumus: saskaņā ar minētā likuma 11. panta 13. punktu “11. (13) un 12. pantā minētos tarifu noteikumus piemēro, sākot no 2005. gada 1. janvāra, un AEEG tos atjaunina, ik gadu palielinot tarifu nominālvērtības par 4 % vai, ja šī pēdējā minētā vērtība ir augstāka, par Eiropas galvenajās elektroenerģijas biržās, it sevišķi Frankfurtē un Amsterdamā, reģistrētās elektroenerģijas vidējās vairumtirdzniecības cenas procentuālo pieaugumu”. Lēmumā Nr. 217/05 AEEG sniedz šā atjauninājumu mehānisma interpretāciju, kas bija labvēlīgāka atbalsta saņēmējiem, jo noteica, ka tarifa ikgadējais pieaugums nedrīkst pārsniegt 4 %.
(34)
Tajā pašā lēmumā AEEG noteica preferenciālās cenas, kas 2005. gadā piemērojamas dažādām nozarēm.
Nozares, kas ir tiesīgas saņemt preferenciālus tarifus
Preferenciāla cena
EUR/MWh
Alumīnija apstrāde
50
Svins un cinks
23
Alumīnija ražošana
27
Hlora cikls
27
(35)
Tāpat kā 2004. gada tarifus 2005. gada tarifus bija paredzēts finansēt ar parafiskālas nodevas starpniecību, kuru piemēroja visiem elektroenerģijas galalietotājiem, izmantojot standarta elektroenerģijas tarifa komponentu A4. Sistēmas finanšu plūsmu pārvaldību atkal uzticēja Izlīdzināšanas fondam.
(36)
Tiesības uz tarifu bija atkarīgas no apņemšanās, ar kuru atbalsta saņēmēji uzņēmās veikt ienesīgus ieguldījumus Sardīnijā, pamatojoties uz rūpnieciskiem plāniem, kas bija jāiesniedz reģionālajām iestādēm. Piemēram, Portovesme uzņēmās ieguldīt elektroenerģijas pašražošanā vai piedalīties jaunu elektrostaciju būvēšanā.
(37)
Itālija paziņoja par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu. Pirms varēja veikt 2005. gada tarifu maksājumus, Komisijai bija jāapstiprina šī shēma. Tāpēc 2005. gada tarifi nav īstenoti.
2.3. Tiesu procesi valstu tiesās
(38)
Solvay Chimica Italia un Solvay Chimica Bussi SpA, kas darbojas hloru saturošas sāls ciklā un neatrodas Sardīnijā, iesniedza prasību Lombardijas Reģionālajai administratīvajai tiesai (14), apstrīdot AEEG pieņemtos lēmumus par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punkta īstenošanu, jo šie lēmumi esot saistīti ar nelikumīga valsts atbalsta piešķiršanu un pārkāpjot citus Itālijas tiesību aktu noteikumus (15). Tiesa 2006. gada 27. novembrī atlika prasības izskatīšanu, gaidot Komisijas sāktās valsts atbalsta izmeklēšanas procedūras pabeigšanu lietā C 13/06.
2.4. Apvienojums ar iepriekšējo nesaderīgo atbalstu - Deggendorf
(39)
Pēc procedūras sākšanas Itālija norādīja, ka Eurallumina nav atmaksājis nesaderīgo atbalstu, uz kuru attiecas lieta C 80/01 (atbalsts alumīnija ražošanai) (16), un ka, pēc uzņēmuma teiktā, Sardīnijas reģionālās iestādes 2006. gada 8. maijā bija izdevušas atgūšanas rīkojumu attiecībā uz šo pasākumu.
3. LĒMUMS SĀKT PROCEDŪRU SASKAŅĀ AR LESD 108. PANTA 2. PUNKTU
(40)
Komisijas lēmumam sākt formālu izmeklēšanas procedūru bija turpmāk izklāstītais pamatojums.
3.1. Lieta C 38/B/04
(41)
Savā lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru (17) Komisija apsvēra, vai 2004. gada tarifi Portovesme, ILA un Eurallumina, iespējams, nebija valsts atbalsts, jo tie bija līdzīgi preferenciālajam tarifam, ko 1996. gadā piešķīra uzņēmumam Alcoa un par ko Komisija savā 1996. gada 4. decembra lēmumā (turpmāk - “Alumix lēmums”) (18) bija secinājusi, ka tas nav valsts atbalsts.
(42)
Komisija konstatēja, ka jaunais tarifs atšķīrās no Alumix tarifa, jo Alumix tarifu tieši piešķīra Itālijas elektroenerģijas operators monopola režīmā (turpmāk - “ENEL”), turpretim jaunais tarifs bija atsevišķs valsts pasākums, lai kompensētu starpību starp tirgus cenu, kas saskaņota starp atbalsta saņēmējiem un to elektroapgādes uzņēmumiem, un 1996. gadā noteikto preferenciālo cenu. Komisija secināja, ka 2004. gada dekrēts ne tikai paplašināja esošā pasākuma piemērošanas jomu, ietverot jaunus atbalsta saņēmējus, bet arī ieviesa jaunu shēmu attiecīgo trīs uzņēmumu labā, paredzot finanšu mehānismu, kas bija ļoti atšķirīgs no Alumix tarifa.
(43)
Savā lēmumā par procedūras sākšanu Komisija ar 2004. gada dekrētu ieviestos tarifus klasificēja kā darbības atbalstu un novērtēja, vai šādu atbalstu varēja piešķirt, pamatojoties uz Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēm (turpmāk - “reģionālā atbalsta pamatnostādnes”) (19), ņemot vērā to, ka līdz 2006. gada beigām Sardīnijai sniedza atbalstu atbilstīgi 107. panta 3. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomai. Komisija izteica šaubas par iespēju apstiprināt atbalstu, ņemot vērā minēto pamatojumu, jo šāds ad hoc atbalsts, kas piešķirts ierobežotam uzņēmumu skaitam, šķiet, neveicināja reģionālo attīstību.
(44)
Komisija arī pauda bažas, ka pasākums varētu samazināt elektroenerģijai piemērojamos nodokļus. Jebkāda šāda samazinājuma juridiskajam pamatam jābūt Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvai 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (20).
3.2. Lieta C 13/06
(45)
Savā 2006. gada 27. aprīļa lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu Komisija 2005. gada tarifu shēmu klasificēja kā jaunu darbības atbalstu.
(46)
Komisija novērtēja, vai šādu preferenciālu tarifu varēja piemērot kā reģionālu darbības atbalstu, pamatojoties uz reģionālā atbalsta pamatnostādnēm, jo Sardīnija saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu līdz 2006. gada beigām bija reģions, kas saņem atbalstu.
(47)
Neraugoties uz Itālijas neatlaidīgajiem apgalvojumiem, ka paaugstinātās elektroenerģijas cenas Sardīnijā bija šķērslis salas attīstībai, Komisija uzskatīja, ka Itālija nebija pierādījusi to, ka elektroenerģijas cenas Sardīnijā - vai nu vidējās, vai energoietilpīgiem uzņēmumiem piemērojamās - būtu būtiski augstākas (21). Komisija norādīja, ka Sardīnijai raksturīgais elektroenerģijas ražošanas pārpalikums varēja tikai mudināt elektroenerģijas ražotājus elektroenerģiju pārdot par zemāko iespējamo cenu, līdz starpsavienojumu projektu pabeigšana, kas bija plānota 2010. gadā, tiem ļautu no Sardīnijas elektroenerģiju eksportēt.
(48)
Turklāt Itālija nebija sniegusi paskaidrojumus, kādēļ paaugstinātas cenas veidotu šķērsli reģionālajai attīstībai, kā arī to, kādā veidā ar minēto tarifu šādu attīstību veicinātu. Tādēļ Komisija izteica šaubas par šāda atbalsta vajadzību.
(49)
Komisija arī izteica šaubas par to, vai tāds ad hoc atbalsts bija samērojams ar reģionālajiem šķēršļiem, jo sevišķi ņemot vērā izmantoto metodi, ar ko tika aprēķināta preferenciālā cena, kurai nebija nekādas saistības ar cenām, ko piemēroja pārējā Itālijas teritorijā, bet kuras pamatā bija vidējās cenas, ko piemēroja energoietilpīgiem lietotājiem Eiropā.
(50)
Komisija atzīmēja, ka pasākuma ilgums pārsniedza piecus gadus, kas parasti bija maksimālais laikposms, uz kādu atļautu reģionālo darbības atbalstu, un ka atbalsts reāli pakāpeniski nesamazinājās, ņemot vērā maksimālo paaugstinājumu 4 % apmērā, ko piemēroja tarifa paaugstinājumam.
(51)
Attiecībā uz laikposmu, kas ietverts Valstu reģionālā atbalsta pamatnostādnēs 2007.-2013. gadam (22), Komisija atzīmēja, ka Sardīnijai vairs nebūs tiesību uz atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu, it sevišķi uz darbības atbalstu. Pamatnostādnes paredzētu divu gadu pārejas periodu, lai lineāri pakāpeniski atceltu spēkā esošās darbības atbalsta shēmas, bet, šķita, ka nebija piemēroti atļaut ieviest jaunus darbības atbalsta pasākumus uz dažiem mēnešiem un noteikt to pakāpenisku atcelšanu, it sevišķi, ņemot vērā izteiktās šaubas un atbalsta kropļojošo būtību.
(52)
Visbeidzot, Komisija izteica šaubas par iespēju apstiprināt preferenciālo tarifu Portovesme, ILA, Eurallumina un Syndial vai nu kā reģionālu atbalstu, vai pamatojot to ar citu iemeslu, ko Itālija jebkurā gadījumā nebija norādījusi.
(53)
Attiecībā uz Eurallumina Komisija konstatēja, ka uzņēmums vēl nav atmaksājis nelikumīgo un nesaderīgo valsts atbalstu, ko tas bija saņēmis (23), un ka saskaņā ar Deggendorf spriedumu (24) tas nedrīkstēja saņemt atbalstu saistībā ar nevienu jaunu pasākumu.
4. TREŠO PERSONU PIEZĪMES
4.1. Lieta C 38/B/04
(54)
Uz Komisijas aicinājumu iesniegt piezīmes par 2004. gada lēmumu uzsākt padziļinātu izmeklēšanu atbildēja sākotnējais sūdzības iesniedzējs, vairāki atbalsta saņēmēji (Portovesme, Eurallumina un Alcoa) un citas ieinteresētās personas. Šajā lēmumā ir apkopotas tikai tās piezīmes, kuras attiecas uz Portovesme, ILA un Eurallumina piemēroto preferenciālo tarifu. Alcoa piezīmes nav ietvertas, jo tās ir plaši aprakstītas galīgajā lēmumā attiecībā tieši uz šo uzņēmumu (25).
4.1.1. Portovesme iesniegtās piezīmes
(55)
Portovesme apgalvoja, ka preferenciālā tarifa mērķis bija labot tirgus nepilnības, proti, nesen liberalizētā Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nespēju nodrošināt konkurētspējīgas cenas vēsturisko operatoru ietekmes tirgū dēļ. Portovesme apgalvoja, ka ENEL un Endesa (kura elektroenerģijas ražošanas pamatlīdzekļi Sardīnijā vēlāk tika pārdoti E.ON) veido duopola situāciju un ka šie uzņēmumi mākslīgi pielīdzināja elektroenerģijas cenas Sardīnijā vidējām cenām Itālijā, lai gan faktiski Sardīnijā cenām jābūt daudz zemākām, it sevišķi - lieliem elektroenerģijas patērētājiem, ņemot vērā elektroenerģijas ražošanas pārpalikumu, kam bija ražotāji jāmudina pārdot elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām.
(56)
Portovesme uzskatīja, ka piemērotā preferenciālā cena atbilda cenai, kādu uzņēmums maksātu normālos tirgus apstākļos, tas ir, pareizi funkcionējošā elektroenerģijas tirgū.
(57)
Saskaņā ar Portovesme sacīto no Izlīdzināšanas fonda saņemtie maksājumi (līdz 37 euro par MWh) pielīdzināja Portovesme samaksāto cenu citu konkurentu samaksātajām elektroenerģijas cenām un nekropļoja konkurenci, jo visi ES cinka ražotāji maksāja līdzvērtīgas cenas un pasākums tikai kompensēja neizdevīgo konkurences stāvokli, ar ko saskārās šis uzņēmums Sardīnijas strukturālo problēmu dēļ (starp kurām bija arī dabasgāzes trūkums).
(58)
Tādi metāli kā cinks, alumīnijs un svins ir patēriņa preces, kam ir viena globāla cena, par kuru vienojas Londonas metāla biržā. Vietējo ražošanas izmaksu svārstības neizraisīja izmaiņas globālajās cenās. Proti, Portovesme cinka ražošanas apjomi bija tik mazi (mazāk nekā 1 % no pasaules ražošanas apjoma), ka tie nevarētu ietekmēt cenu pasaulē.
(59)
Ja tarifs netiktu piemērots, Portovesme nāktos slēgt savu rūpnīcu, taču šāda slēgšana nenodrošinātu ieguvumus ES cinka ražotājiem, kas nevarētu palielināt savu ražošanas apjomu, un plaisu aizpildītu imports no trešām valstīm. Visbeidzot Portovesme rakstīja, ka preferenciālais tarifs neietekmēja konkurenci vai tirdzniecību Eiropas Savienībā.
(60)
Turklāt saskaņā ar Portovesme sacīto Izlīdzināšanas fonda kompensējošie maksājumi nebija saistīti ar valsts atbalstu, jo Izlīdzināšanas fonds tikai atkārtoti sadalīja privātos līdzekļus, ko ieguva no elektroenerģijas galalietotājiem.
(61)
Portovesme atzīmēja, ka energoietilpīgo nozaru patēriņš bija svarīgs, lai nodrošinātu apgādes drošību un nepārtrauktību Sardīnijā un lai izvairītos no elektroenerģijas ražošanas neefektivitātes, kuras dēļ palielinātos elektroenerģijas izmaksas galalietotājiem.
(62)
Visbeidzot uzņēmums norāda, ka, ja tam būtu nācies slēgt savu rūpnīcu, sekas būtu ļoti nopietnas Sardīnijas ražošanas bāzei, jo tiktu zaudētas 790 tiešas un 500 netiešas darba vietas.
4.1.2. Eurallumina iesniegtās piezīmes
(63)
Eurallumina argumentēja, ka alumīnija oksīda ražošanas izmaksas Eiropā bija augstākas nekā citos pasaules reģionos, kas galvenokārt tā ir augstāku elektroenerģijas un kurināmā cenu dēļ, kā arī boksīta transportēšanas izmaksu dēļ (26). Augstākas izmaksas nevarētu atspoguļot augstākās cenās, jo alumīnija oksīda cena tika noteikta Londonas Metālu biržā un atsevišķi ražotāji nespēja to ietekmēt. Tāpēc Eiropas alumīnija oksīda ražošanas nozare bija nelabvēlīgā konkurences situācijā salīdzinājumā ar pārējiem pasaules reģioniem.
(64)
Papildus vispārējām problēmām, ar ko saskaras Eiropas alumīnija oksīda ražotnes, Eurallumina norādīja arī uz konkrētām Sardīnijas problēmām, kuras vietējām nozarēm neļāva gūt labumu no elektroenerģijas tirgus liberalizācijas, proti, vēsturisko elektroenerģijas operatoru ietekme tirgū (skatiet Portovesme piezīmes 55. apsvērumā iepriekš). Eurallumina arī uzskatīja, ka dabasgāzes trūkums bija konkrēts šķērslis alumīnija oksīda ražošanai Sardīnijā, jo procesam nepieciešamais lielais tvaika apjoms ir jāiegūst, izmantojot minerāleļļas, kuras ir dārgākas.
(65)
Eurallumina apgalvoja, ka pēc liberalizācijas elektroenerģijas ražotāju ietekme Sardīnijas tirgū izraisīja elektroenerģijas cenu paaugstināšanos: ja tarifs netiktu piemērots, Eurallumina būtu bijis jāmaksā 65,95 EUR/MWh par elektroapgādi salīdzinājumā ar 44 EUR/MWh, ko uzņēmums maksāja pirms liberalizācijas. Pateicoties 2004. gada tarifam, cena samazinājās līdz 35 EUR/MWh.
(66)
Tāpat kā Portovesme, Eurallumina uzskatīja, ka, ja tas būtu bijis spiests pārtraukt savu darbību, citi ES alumīnija oksīda ražotāji nebūtu varējuši aizpildīt plaisu, jo tie jau strādāja ar maksimālo jaudu, un to darītu imports no trešām valstīm. Slēgšanas rezultātā tiktu zaudētas 400 tiešas un 250 netiešas darba vietas (27). Ņemot vērā to, ka Eurallumina bija vienīgais Alcoa lietuves alumīnija oksīda piegādātājs, šis uzņēmums uzskatīja, ka tā alumīnija oksīda rūpnīcas slēgšana apdraudētu arī Alcoa dzīvotspēju Sardīnijā.
(67)
Visbeidzot Eurallumina sacīja, ka ar 2004. gada dekrētu ieviestais tarifs bija vajadzīgs, jo vēl nebija izstrādāta jauna infrastruktūra, kas likvidētu nelabvēlīgās konkurences situācijas galvenos faktorus, kuri skar Sardīnijas rūpniecību.
4.1.3. Citu ieinteresēto personu iesniegtās piezīmes
(68)
Portovesme konkurents - tas pats uzņēmums, kas sākotnēji vērsa Komisijas uzmanību uz šo lietu, - pēc formālas izmeklēšanas procedūras sākšanas vēlreiz vērsās pie Komisijas. Tas iesniedza 2004. gada preferenciālā tarifa analīzi, kurā secināja, ka tarifs ir nelikumīgs valsts atbalsts. Apstrīdētā tarifu shēma būtiski atšķīrās no Alumix tarifa, ko piešķīra Alcoa: nebija iespējams uzskatīt, ka tā nav valsts atbalsts. Atbalsts ir jāuzskata par nesaderīgu ar kopējo tirgu, ja to nevarētu apstiprināt ne kā reģionālu darbības atbalstu, ne kā pārstrukturēšanas atbalstu.
(69)
Solvay Chimica Italia un Solvay Chimica Bussi, kas darbojas hloru saturošas sāls nozarē, nosūtīja piezīmes par 2004. gada tarifiem 2005. gada jūlijā, tātad pēc piezīmju iesniegšanas viena mēneša termiņa beigām saistībā ar lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru. Neraugoties uz šo kavējumu, šie uzņēmumi prasīja sevi uzskatīt par ieinteresētajām personām. Savās iesniegtajās piezīmēs tie apgalvoja, ka gan 2004. gada, gan 2005. gada tarifi ir nelikumīgs un nesaderīgs valsts atbalsts.
4.1.4. Itālijas iesniegtās piezīmes
(70)
Itālija apgalvoja, ka ES elektroenerģijas tirgus vēl nav pilnībā konkurētspējīgs, kā Komisija pati bija atzinusi savā ceturtajā Gada ziņojumā par gāzes un elektrības iekšējā tirgus īstenošanu (28). Uzņēmumi, it sevišķi energoietilpīgi uzņēmumi, nevar brīvi izvēlēties savus piegādātājus un iegādāties elektroenerģiju apstākļos, kas būtu salīdzināmi ar apstākļiem citās dalībvalstīs. Šie sarežģījumi nebija saistīti ar pašu uzņēmumu uzņēmējdarbību, bet bija elektroenerģijas tirgu strukturālu nepilnību rezultāts. Pašreizējā situācija ES elektroenerģijas tirgū negatīvi ietekmē brīvu konkurenci energoietilpīgu lietotāju produktu tirgos.
(71)
Neraugoties uz nozares liberalizāciju, Itālijā pastāv konkrētas strukturālas nepilnības, piemēram, nepietiekami starpsavienojumi starp valstu tīklu dažādām daļām un piesātināta tirgus struktūra. Šādos apstākļos liberalizācija nebija veicinājusi labākas cenas energoietilpīgiem lietotājiem. Problēmas bija sevišķi aktuālas Sardīnijā, kur starpsavienojumi bija ierobežoti.
(72)
Tādēļ Itālija atzīmēja, ka īpaša tarifu sistēma, kas ataino pieprasījuma profilus, jāuzskata par pamatotu kā reglamentējošs pasākums, lai simulētu mehānismus, kuriem būtu jāfunkcionē pilnībā konkurētspējīgā tirgū. Pasākums atjaunoja vienlīdzīgus konkurences nosacījumus starp energoietilpīgiem uzņēmumiem, kas darbojas dažādās dalībvalstīs, likvidējot ģeogrāfiska rakstura nelabvēlīgus nosacījumus, kuri skar Sardīnijas uzņēmumus. Shēmā paredzēja liberalizācijas procesa sagaidāmās sekas. Itālija apgalvo, ka citās dalībvalstīs ir īstenoti līdzīgi pasākumi, kad energoietilpīgi lietotāji gūst labumu no reglamentētiem elektroenerģijas tarifiem.
(73)
Saskaņā ar Itālijas sacīto 2004. gada dekrētam bija divi turpmāki mērķi: atbalstīt Sardīnijā nodarbinātību, kas bija koncentrēta metālu nozarē, un saglabāt pietiekamu pieprasījuma līmeni elektroenerģijas ražošanai Sardīnijā, kurā pastāvēja pārpalikums.
(74)
Itālija uzskata, ka jaunā tarifu shēma de facto ir līdzvērtīga Alumix tarifam, par kuru Komisija secināja, ka tas nav valsts atbalsts. Atšķirība starp veco un jauno shēmu attiecas tikai uz “tarifu struktūru”, kas bija nepieciešama saistībā ar elektroenerģijas tirgus liberalizāciju.
(75)
Itālija apgalvo, ka tarifu shēma nav valsts atbalsts. Attiecībā uz valsts līdzekļu izmantošanu Itālija uzskata, ka tarifu sistēma bija salīdzināma ar Preussen-Elektra lietu, kurā Eiropas Kopienu Tiesa pieņēma lēmumu, ka tā nav saistīta ar valsts līdzekļiem (29). Izlīdzināšanas fonds ir sistēmas grāmatvedības tehniskā iestāde un nevarēja brīvi rīkoties ar pārvaldāmajiem finanšu līdzekļiem. Tas, ka AEEG un Finanšu ministrija var zināmā mērā kontrolēt Izlīdzināšanas fonda darbību, nenozīmē, ka valsts spēj brīvi rīkoties ar attiecīgajiem līdzekļiem. Tādēļ Itālija uzskata, ka tarifu mehānisma finansēšanai izmantotie līdzekļi bija pilnībā privāti.
(76)
Itālija arī uzskata, ka tarifam nav ietekmes uz tirdzniecību Eiropas Savienībā un ka tas nevar izkropļot konkurenci, jo pastāv globālā cena tiem produktiem, kas bija patēriņa preces (skatiet Portovesme iesniegtās piezīmes 55. apsvērumā iepriekš). Turklāt ES un Itālijas ražošanas apjomi nespēja nodrošināt pieaugošo pieprasījumu pēc attiecīgajiem metāliem. Iekšējās ražošanas apjoms 2005. gadā sedza tikai 12 % Itālijas pieprasījuma pēc alumīnija, 55 % Itālijas pieprasījuma pēc cinka un 80 % Itālijas pieprasījuma pēc svina. Šo metālu deficīts palielinājās ES un Itālijā, un pieprasījumu aizvien vairāk nodrošināja imports no trešām valstīm. Ja Itālijā izzustu metālu nozare, neviens jauns ES tirgus dalībnieks neaizvietotu Itālijā slēgto jaudu, jo ES rūpnīcas jau strādāja ar pilnu jaudu, un nevienam esošam ražotājam vai jaunam tirgus dalībniekam nebūtu stimula palielināt jaudu neskaidro perspektīvu dēļ attiecībā uz elektroenerģijas par pieņemamām cenām pieejamību ilgtermiņā. Tādēļ šo ražošanas jaudu saglabāšana Itālijā nevarētu kaitēt konkurentiem. Tā kā preferenciālais tarifs nebija zemāks par elektroenerģijas cenām, ko vidēji maksā uzņēmumu konkurenti, tas neveicina eksportu no Sardīnijas uz citām dalībvalstīm.
(77)
Itālija apgalvoja - pat ja Komisija secinātu, ka pasākums patiešām ir valsts atbalsts, tarifu uzskatītu par saderīgu ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz to, ka tas ir reģionāls darbības atbalsts, kurš ir Sardīnijā pieļaujams saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
(78)
Itālija uzskata, ka Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nepilnības (tirgus piesātinātība, vāji starpsavienojumi un elektroenerģijas ražošanas pārpalikumi) un piekļuves trūkums gāzes infrastruktūrai rada reģionālus trūkumus un ka tarifa mērķis ir novērst šos trūkumus.
(79)
Elektroenerģijas cenas Itālijā bija par 38 % augstākas nekā ES vidējā cena energoefektīviem lietotājiem. Tas radīja konkurētspējas problēmu, ko Sardīnijā saasināja vietējā elektroenerģijas tirgus nepilnības un piekļuves gāzes tīklam neesība.
(80)
Itālija uzskata, ka pasākums veicināja reģionālo attīstību, jo metālu nozare būtiski sekmē Sardīnijas ekonomiku un nodarbinātību: šajā nozarē strādā 12 % no nodarbinātā darbaspēka, un tā veido 12,2 % no reģionālā IKP ražošanas nozarē. Tarifam ir pozitīva ietekme uz nodarbinātību un sociālās un ekonomiskās struktūras saglabāšanu Sardīnijā.
(81)
Itālija uzskata, ka tarifs ir samērīgs ar šķēršļiem, ar ko saskaras atbalsta saņēmēji, jo tikai pielīdzināja Sardīnijas ražotāju samaksātās elektroenerģijas cenas vidējām cenām, kuras maksā to ES konkurenti.
(82)
Tarifs arī bija īstermiņa un pārejas pasākums, jo bija paredzēts, ka tas beigsies, kad tiks pabeigti infrastruktūras projekti, kuru mērķis bija uzlabot starpsavienojumu ar elektroenerģijas un gāzes tīkliem (jaunais SAPEI starpsavienojuma kabelis un gāzes cauruļvads GALSI) (30).
(83)
Itālija uzskata, ka pasākums arī pakāpeniski tika samazināts, jo preferenciālā cena tika indeksēta, pamatojoties uz kurināmā cenu svārstībām, un tā varēja tikai palielināties vai palikt nemainīga.
4.2. Lieta C 13/06
4.2.1. Portovesme iesniegtās piezīmes
(84)
Portovesme uzskata, ka 2005. gada tarifi neizkropļoja konkurenci, ka tie bija vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgo nozaru dzīvotspēju, un ka tos var uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu. Uzņēmuma argumenti ir līdzīgi Itālijas argumentiem, uz kuriem var atsaukties (skatiet 87. līdz 104. apsvērumu).
4.2.2. Eurallumina iesniegtās piezīmes
(85)
Arī Eurallumina uzskata, ka 2005. gada tarifi neizkropļoja konkurenci, ka tie bija vajadzīgi, lai nodrošinātu attiecīgo nozaru dzīvotspēju, un ka tos var uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu. Uzņēmuma argumenti ir līdzīgi Itālijas argumentiem, uz kuriem var atsaukties.
4.2.3. Citu ieinteresēto personu iesniegtās piezīmes
(86)
Divi Portovesme un Syndial konkurenti, kas iesniedza piezīmes lietā C 38/B/04, iesniedza piezīmes arī par šo lietu. Tie abi uzskata, ka apstrīdētais pasākums ir darbības atbalsts, kas jāuzskata par nesaderīgu ar iekšējo tirgu.
4.2.4. Itālijas iesniegtās piezīmes
(87)
Itālija uzskata, ka 2005. gada tarifi ļoti atšķīrās no 2004. gadā īstenotajiem tarifiem, jo tagad tarifi atbilst reģionālā atbalsta pamatnostādņu prasībām.
(88)
Itālija uzskata, ka tarifus, pamatojoties uz virspusēju novērtējumu, var klasificēt par darbības atbalstu, taču realitātē tie ietilpa virknē pasākumu, kuru mērķis bija sekmēt reģionālo attīstību Sardīnijā. Itālija it sevišķi vērsa uzmanību uz ciešo saikni starp tarifiem un no atbalsta saņēmējiem pieprasīto apņemšanos veikt ilgtermiņa ieguldījumus. Itālija uzskata, ka atlikšanas klauzula, ar kuru paredzēja, ka pasākuma īstenošana ir jāapstiprina Komisijai, apliecināja pasākuma reģionālā atbalsta raksturu.
(89)
Saprašanās memorands (protocollo d’intesa), ko parakstīja reģions un atbalsta saņēmēji, ir šīs stratēģijas pamataspekts. Tas ietver:
a)
ienesīgus ieguldījumus, kā izklāstīts rūpnieciskajos plānos, ko iesnieguši atbalsta saņēmēji;
b)
elektroenerģijas starpsavienojuma infrastruktūras ātru apstiprināšanu, ļaujot atbalsta saņēmējiem iegūt elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām (gāzes cauruļvads GALSI un SAPEI starpsavienojuma kabelis);
c)
integrētas koncesijas piešķiršanu par Sulcis ogļraktuves izmantošanu un jaunas ogļu spēkstacijas izbūvi/darbību, ar ko paredzēts nodrošināt atbalsta saņēmēju elektroapgādi;
d)
preferenciālos tarifus.
(90)
Itālija ir pārliecināta, ka tarifi jāuzskata par politikas instrumentu, kura mērķis ir aizsargāt nozares, kas pakļautas augstām elektroenerģijas cenām un kas pretējā gadījumā tiktu pārvietotas ārpus Itālijas un Eiropas agresīvās konkurences dēļ no ārpuskopienas valstīm, kurām ir zemākas ražošanas izmaksas. Tarifus bija paredzēts piemērot līdz plānotās infrastruktūras pabeigšanai un konkurētspējīga elektroenerģijas iekšējā tirgus sasniegšanai. Pasākums atbilst reģionālajam atbalstam, jo veicināja ekonomikas izaugsmi un nodarbinātību salā, kur energoietilpīga ražošana atrodas nelabvēlīgā konkurences situācijā ne tikai elektroenerģijas tirgus liberalizācijas nepilnību dēļ, bet arī infrastruktūras ārkārtējo trūkumu Sardīnijā dēļ attiecībā uz starpsavienojumiem ar valsts elektroenerģijas un gāzes tīkliem.
(91)
Atbalstot šo integrēto pieeju, Itālija citēja pirmo ziņojumu, kuru sagatavojusi Augsta līmeņa darba grupa konkurētspējas, enerģētikas un vides jautājumos (31) un kurā secināja, ka enerģētikas nozares liberalizācijas process nebija sniedzis apmierinošus rezultātus, ka ir vajadzīgi labāks starpsavienojums un ka ir vēlami ilgtermiņa piegādes līgumi ar prognozējamām cenām vai partnerattiecības starp klientiem un elektroenerģijas piegādātājiem. Itālija apgalvo, ka Sardīnijai plānotajiem pasākumiem bija šāds virziens, tomēr bijuši vajadzīgi arī tādi īstermiņa pasākumi kā minētie tarifi, lai aizsargātu Sardīnijas rūpniecības konkurētspēju un nodrošinātu tās dzīvotspēju, līdz tiktu veikti plānotie ieguldījumi un atrisinātas strukturālās problēmas.
(92)
Itālija uzskata, ka nevar salīdzināt Sardīnijas atbalsta saņēmēju samaksātās elektroenerģijas cenas un vidējās elektroenerģijas cenas, ko maksā salīdzināmi uzņēmumi Itālijas kontinentālajā daļā, jo energoietilpīgi uzņēmumi pērk elektroenerģiju, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem, kuri nav publiski pieejami. Itālija apgalvo, ka Komisija kļūdīgi veica salīdzinājumu, jo par pamatu ņēma cenas, kas reģistrētas elektroenerģijas biržās, tomēr tikai neliela daļa šo uzņēmumu elektroenerģijas tiekot iegādāta biržās.
(93)
Itālija apgalvo, ka divpusējos līgumos ietvertās cenas būtu labvēlīgas patērētājiem tikai tad, ja patērētāji varētu brīvi izvēlēties savus piegādātājus un saņemt elektroenerģiju, kas ražota, izmantojot konkurētspējīgas tehnoloģijas. Sardīnijā tas nebija iespējams, jo, tā kā salas elektrostacijām nebija piekļuves dabasgāzei, tās nespēja ražot lētu elektroenerģiju. Turklāt jaunus ieguldījumus modernā elektroenerģijas ražošanā neveicināja ierobežotais elektroenerģijas starpsavienojums, kas nozīmēja, ka nebija iespējams elektroenerģiju eksportēt. Vēl viens faktors bija tirgus piesātinātība un vēsturisko operatoru nozīme.
(94)
Itālija uzskata, ka šajos apstākļos bija pamatoti piemērot tarifus, kas stabilizē elektroenerģijas cenas, līdz tiek sasniegta elektroenerģijas tirgū efektīvāka konkurence. Itālija atkal apgalvoja, ka preferenciālie tarifi sekmē pilnībā konkurētspējīga tirgus mehānismu.
(95)
Attiecībā uz elektroenerģijas ražošanas pārpalikumiem, kuri Komisijai lika apšaubīt to, ka Sardīnijas elektroenerģijas cenas bija augstākas par cenām Itālijas kontinentālajā daļā (jo pārpalikumiem bija ražotāji jāmudina lieliem patērētājiem pārdot elektroenerģiju par konkurētspējīgām cenām; skatīt 47. apsvērumu), Itālija izvirzīja turpmākos argumentus. Sardīnijas elektroenerģijas ražošanas pārpalikumi nevarēja pazemināt cenas patērētājiem, jo šie konkrētie pārpalikumi radās ierobežotā starpsavienojuma rezultātā, kura dēļ bija nepieciešams izveidot ļoti lielu elektroenerģijas rezervi, lai aizsargātu salas elektroapgādes nepārtrauktību (32). Tā kā šo rezervi jebkurā gadījumā apmaksāja ar maksām, ko piemēroja visiem elektroenerģijas lietotājiem, elektroenerģijas piegādātāji nebija ieinteresēti pārdot elektroenerģiju, kuru saražoja, izmantojot šo rezerves jaudu, par konkurētspējīgākām cenām.
(96)
Itālija uzskata, ka pasākums bija samērīgs, jo AEEG noteiktā cena 2005. gadam (skatiet 34. apsvērumu iepriekš) atbilda vidējai cenai, ko Eiropas Savienībā maksā atbalsta saņēmēju konkurenti un ko objektīvi ir aprēķinājis regulators. Itālija arī norādīja, ka dalībvalstīs ar regulētiem tarifiem lieli rūpnieciskie patērētāji maksāja pat tikai 25 EUR/MWh par savu elektroapgādi 2005. gadā.
(97)
Tādēļ Itālija apstrīdēja sūdzības iesniedzēju sniegtos datus, kas, pēc šīs valsts uzskata, ir metodiski kļūdaini, jo tajos bija noteiktas pārāk augstas elektroenerģijas cenas, kuras maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas Savienībā.
(98)
Itālija apgalvoja, ka shēmas ilgumu, proti, seši, nevis pieci gadi, pamatoja vajadzība sagaidīt energoinfrastruktūras izbūves pabeigšanu.
(99)
Itālija arī uzskata, ka ir nodrošināta atbilstība pakāpeniskas samazināšanas prasībai: tarifi tika pakāpeniski samazināti, jo tos pielāgoja, pamatojoties uz Amsterdamas un Frankfurtes elektroenerģijas biržu vidējām svērtajām svārstībām, un jo tos varēja tikai palielināt, nevis samazināt.
(100)
Tarifi bija piesaistīti elektroenerģijas biržu cenu svārstībām, jo, kā uzsvēra Itālija, tas bija objektīvs kritērijs, kas plaši atspoguļoja elektroenerģijas cenu svārstības. Tomēr Itālija apgalvo, ka reālie cenu pieaugumi ES energoietilpīgiem lietotājiem parasti bija būtiski mazāki nekā biržās reģistrētie pieaugumi, jo šādi lietotāji maksāja divpusējos līgumos salīgtas cenas vai valsts noteiktas cenas, ja tie bija reglamentēti tarifi, un šīs cenas bija mazāk pakļautas svārstībām.
(101)
Visbeidzot Itālija raksta, ka gada palielinājums 4 % apmērā, ko piemēroja Sardīnijas tarifiem, atbilda elektroenerģijas cenu pieaugumiem, kurus piemēroja to tiešajiem konkurentiem Eiropas Savienībā.
(102)
Itālija vērsa uzmanību uz to, ka ES pastāv pasākumi, kam ir tāda pati ietekme, kāda ir apstrīdētajiem preferenciālajiem tarifiem, un apgalvoja, ka tie visi būtu jānovērtē vienādā veidā neatkarīgi no to formas, jo to kopējais mērķis ir nodrošināt energoietilpīgu nozaru dzīvotspēju ES un novērst to pārvietošanu ārpus valsts teritorijas.
(103)
Lai gan no 2007. gada Sardīnija vairs nevarēja saņemt reģionālo darbības atbalstu, Itālija apgalvo, ka reģionālā atbalsta pamatnostādnes paredzēja to shēmu pakāpenisku atcelšanu, kas bija spēkā laikā, kad reģions pārstāja būt tiesīgs uz LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteikto atbrīvojumu. Tādējādi Komisija joprojām varēja atļaut šo pasākumu saskaņā ar 2007. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm. Itālija katrā ziņā uzskata, ka apstrīdētais pasākums nav jāizskata kā parasts darbības atbalsts.
(104)
Itālija vēlreiz apgalvoja, ka tarifi neietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, pamatojoties uz 76. apsvērumā izklāstītajiem argumentiem attiecībā uz alumīniju, cinku un svinu. Tāds pats pamatojums, kā Itālija apgalvo, attiecas uz ķīmisko vielu rūpniecību. Itālija norādīja, ka 2003. gadā ķīmisko produktu imports uz Itāliju pārsniedza eksportu un ka ES un Itālijas ražošanas apjomi bija kritušies kopš 2001. gada. Attiecībā uz polivinilhlorīdu (turpmāk - “PVC”), kas ir hlora galvenā izmantošanas nozare, Itālija norādīja uz ražošanas deficītu valstī: 2002. gadā Itālija saražoja tikai 470 000 tonnu PVC, savukārt patēriņš bija 970 000 tonnu.
5. PASĀKUMA NOVĒRTĒJUMS
5.1. Valsts atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu
(105)
Pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja ir atbilstība šādiem nosacījumiem: pasākums a) piešķir saņēmējam ekonomiskas priekšrocības; b) ir valsts vai no valsts līdzekļiem piešķirts; c) ir selektīvs; d) iespaido Kopienas iekšējo tirdzniecību un var radīt konkurences traucējumus ES.
5.1.1. Priekšrocību piešķiršana
(106)
Saskaņā ar 2004. un 2005. gada tarifu režīmu valsts iejaucās, lai subsidētu elektroenerģijas cenu, par kuru atbalsta saņēmēji ir vienojušies ar saviem piegādātājiem. Piemēram, 2004. gadā saskaņā ar tobrīd spēkā esošajiem divpusējiem piegādes līgumiem un bez kompensējošiem maksājumiem Portovesme būtu maksājis 63 euro par MWh (33) un Eurallumina būtu maksājis 65,95 euro. Šos skaitļus sniedza Itālija un atbalsta saņēmēji paši, tādēļ tie netiek apstrīdēti.
(107)
Pēc Itālijas sniegtajiem datiem, 2005. gadā elektroenerģijas cena, par kādu Syndial vienojās ar savu piegādātāju, pārsniedza 60 euro par MWh, savukārt tarifs to samazinātu līdz 27 euro par MWh. Abu pasākumu nolūks bija tāds, ka valsts kompensētu atbalsta saņēmējiem viņu elektroenerģijas papildu izmaksas Sardīnijā, salīdzinot ar ES konkurentu maksātajām vidējām cenām.
(108)
Portovesme uzskata, ka preferenciālā cena atbilst cenai, kāda dominētu pilnībā konkurētspējīgā tirgū, tādēļ tā nenodrošina priekšrocību. Komisija šo argumentu jau noraidīja Alcoa lietā, kas attiecās uz būtībā identiskiem tarifiem. Novērtējot priekšrocības esību, ne Eiropas Savienības tiesas, ne Komisija nekad nav ņēmušas vērā nosacījumus, kādi dominētu hipotētiskā tirgū, kas funkcionētu labāk. Vienmēr atsaucas uz nosacījumiem, kādi pastāv attiecīgajos faktiskajos tirgos (34).
(109)
Šajā argumentā arī pieņem, ka tirgus nepienācīgas darbības gadījumā dalībvalstij ir pamatoti noteikt cenas, kas sekmē efektīvas konkurences nosacījumus (skatiet Itālijas piezīmes 72. apsvērumā iepriekš).
(110)
Šādu apsvērumu nevar pieņemt, jo tas ir pretrunā ES judikatūras principam, kurš nosaka, ka “apstāklis, ka dalībvalsts cenšas tuvināt ar vienpusējiem līdzekļiem konkurences apstākļus noteiktā ekonomikas nozarē citās dalībvalstīs esošiem apstākļiem, neatņem šiem pasākumiem valsts atbalsta raksturu” (35). Komisija uzskata, ka iepriekš minēto principu analogi piemēro situācijās, kurās viena dalībvalsts cenšas tuvināt konkurences apstākļus tādiem, kas pastāv pilnībā konkurētspējīgā tirgū.
(111)
Turklāt, ja šo piezīmi pieņemtu, nebūtu valsts atbalsta tādā gadījumā, ja dalībvalsts piešķirtu subsīdiju, lai novērstu plaisu starp divu tirgus operatoru brīvās sarunās nolīgtu cenu un teorētisko cenu, par kādu operatori būtu varējuši vienoties pilnīgas konkurences apstākļos. Tas padarītu par neesošu primāro mērķi kontrolēt valsts atbalstus.
(112)
Itālija apgalvo, ka šie tarifi ir identiski Alumix tarifam, par kuru Komisija atzina, ka tas nav valsts atbalsts (skatiet 74. apsvērumu iepriekš), un ka tie tāpat jāuzskata par nesaistītiem ar valsts atbalstu.
(113)
Komisija norāda, ka situācija, par kādu Komisija pieņēma savu nostāju Alumix lietā, bija ļoti atšķirīga. Alumix lietā tarifu piešķīra ENEL, kas tobrīd bija valsts struktūra, kura kā monopols piegādāja elektroenerģiju tādā elektroenerģijas tirgū, kas vēl nebija liberalizēts (36). Šādā situācijā Komisijai bija jānoskaidro, vai ENEL elektroenerģiju pārdeva par mākslīgi zemām cenām vai rīkojās kā saprātīgs tirgus ekonomikas operators. Ņemot vērā ENEL monopolu elektroenerģijas ražošanas un piegādes jomā, nebija konkurētspējīgas tirgus cenas, uz kuru Komisija varētu atsaukties, lai novērtētu priekšrocības esību. Tādēļ Komisija izstrādāja metodi, ar kuru noteikt zemāko teorētisko tirgus cenu, par kādu saprātīgs piegādātājs būtu gatavs pārdot elektroenerģiju savam “labākajam klientam”.
(114)
Tomēr šo metodi nevar piemērot situācijā, kad galalietotāji un elektroenerģijas piegādātāji par cenu vienojas liberalizētā tirgū un kad šīs cenas subsidē ar kompensējošiem pasākumiem ex post. Tādējādi Alumix lēmumā izstrādātā analīze un Komisijas secinājumi šajā lietā acīmredzami nav atbilstīgi šajā gadījumā. To apstiprināja Pirmās instances tiesas spriedums, kas atbalstīja lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru par Alcoa (37) (sprieduma 132. punkts).
(115)
Pašreizējā lietā tirgus dalībnieka princips nav piemērojams. Nostāja būtu jānovērtē, ņemot vērā tirgus dalībnieka pārbaudi, ja valsts pārdeva elektroenerģiju attiecīgajiem uzņēmumiem vai nu tieši, vai caur valstij piederošu uzņēmumu, kā tas bija Alumix gadījumā. Taču šajā gadījumā elektroenerģiju piegādā privāti uzņēmumi. Tādēļ nav nepieciešams - kā bija Alumix gadījumā - izskatīt, vai valsts rīcība ir salīdzināma ar saprātīga tirgus operatora rīcību.
(116)
Jāsecina, ka 2004. un 2005. gada kompensējošo maksājumu sistēmas samazina maksas, kas sedzamas saskaņā ar atbalsta saņēmēju noslēgtajiem piegādes līgumiem un kas parasti būtu jāiekļauj uzņēmumu budžetos. Tādēļ saskaņā ar vispārpieņemtu judikatūru apstrīdētie pasākumi saņēmējiem nodrošina ekonomisko priekšrocību (38).
5.1.2. Selektivitāte
(117)
Tā kā preferenciālos elektroenerģijas tarifus Itālijā piešķīra tikai uzņēmumiem, kas bija Sardīnijā esošo iekārtu operatori un kas ietilpa tādu nozaru slēgtā sarakstā, kuras ir noteiktas tiesību aktu un reglamentējošos instrumentos, kas ir šo pasākumu juridiskais pamats, piešķirtā priekšrocība ir selektīva.
5.1.3. Valsts līdzekļi un valsts atbildība
(118)
Saskaņā ar iedibināto judikatūru priekšrocību var definēt kā valsts atbalstu saskaņā ar LESD 87. panta 1. punktu tikai tad, ja to tieši vai netieši piešķir, izmantojot valsts līdzekļus (39), un ja tas ir piedēvējams valstij (40).
(119)
Kā paskaidrots 28. apsvērumā, minētos kompensējošos maksājumus finansē, izmantojot parafiskālu nodevu, kuru kā elektroenerģijas tarifa komponentu A4 iekasē Izlīdzināšanas fonds. Šāda nodeva ir obligāta, jo tā paredzēta ar AEEG lēmumiem, ar ko īsteno valsts tiesību aktus. Izlīdzināšanas fonds ir ar likumu izveidota valsts struktūra, kas veic savas darbības, ņemot vērā precīzus norādījumus, kuri izklāstīti AEEG lēmumos.
(120)
Judikatūra arī nosaka, ka ieņēmumi no nodevas, kas ir obligāta, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, un ko maksā ar likumu izveidotai struktūrai, ir valsts līdzekļi saskaņā ar Līguma 87. panta 1. punktu, ja tie ir paredzēti tāda pasākuma finansēšanai, kurš atbilst minētajā pantā noteiktajiem kritērijiem (41).
(121)
Lai pamatotu apgalvojumu par to, ka minētais pasākums netiek finansēts, izmantojot valsts līdzekļus, Itālija izmanto Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru Preussen-Elektra lietā (42). Itālija apgalvo, ka nepieciešamos līdzekļus tarifa finansēšanai privāti subjekti (elektroenerģijas patērētāji) nodod privātiem subjektiem (atbalsta saņēmējiem); turpretim valsts tikai pieņem tiesību aktu, ar ko nosaka vajadzīgo summu maksājumus, un tai nav pilnvaru izmantot līdzekļus, izņemot gadījumus, kad jāpiemēro tiesību aktos paredzētā shēma. Jo īpaši Itālija un vairāki atbalsta saņēmēji uzskata, ka Izlīdzināšanas fonds nekontrolē līdzekļus un ir vienkāršs grāmatvedības starpnieks.
(122)
Preussen-Elektra lietā Tiesa uzskatīja, ka saistības, kas uzliktas privātajiem elektroapgādes uzņēmumiem, proti, iegādāties elektroenerģiju, kura iegūta no atjaunojamiem enerģijas avotiem par minimālo cenu, kas ir augstāka par minētās elektroenerģijas reālo ekonomisko vērtību, neveido valsts atbalstu, jo pasākums neietver nekādu tiešu vai netiešu valsts līdzekļu piešķiršanu.
(123)
Komisija norāda, ka Preussen-Elektra lietā līdzekļus, kas nepieciešami, lai finansētu pasākumu, atjaunojamās enerģijas ražotājiem tiešā veidā piešķīra elektroapgādes uzņēmumi un tie nenonāca valsts struktūras rīcībā. Šādā sistēmā pārskaitāmās summas tiešām nevarēja būt dalībvalsts iestāžu rīcībā. Savukārt minētajā gadījumā summas, pirms tās tika pārskaitītas galīgajam saņēmējam, nonāca valsts struktūras, proti, Izlīdzināšanas fonda, rīcībā. Tādējādi Preussen-Elektra attiecas uz atšķirīgiem faktiskajiem apstākļiem un nav saistāma ar konkrēto gadījumu.
(124)
Arī Pearle (43) spriedums nevar palīdzēt Itālijai vai atbalsta saņēmējiem. Pearle lietā Tiesa secināja, ka īpašos apstākļos tādi ieņēmumi no nodevas, kas tiek pārskaitīti, izmantojot valsts struktūru, nav valsts līdzekļi. Pearle lietā pasākumus pilnībā finansēja no konkrētas tirdzniecības nozares vienīgi pēc minētās nozares iniciatīvas. Līdzekļus iekasēja, izmantojot parafiskālu nodevu, kas tika pārskaitīta valsts struktūrai, kura nevienā brīdī nedrīkstēja šos līdzekļus brīvi izmantot. Turklāt bija sakritība starp subjektiem, kas maksāja nodevu, un tādiem, kas izmantoja ieguvumus no minētā pasākuma.
(125)
Itālija uzskata, ka Izlīdzināšanas fondam nav nekādas rīcības brīvības attiecībā uz to līdzekļu piešķiršanu, kas ir paredzēti tarifu finansēšanai un ko nekad nedrīkst pieskaitīt pie “valsts finanšu līdzekļiem”. Tādējādi valsts nedrīkst brīvi rīkoties ar šādiem līdzekļiem, tādēļ tie nav valsts līdzekļi.
(126)
Provizorisks novērojums ir tāds, ka, lai arī dažus kritērijus Pearle lietā var subjektīvi uzskatīt par svarīgākiem, Pearle lietā nav “galvenā kritērija”. Spriedumā uzskaitītās pārbaudes ir kumulatīvas. Šādu interpretāciju sniedza arī Pirmās instances tiesa Earl Salvat lietā, kad, ņemot vērā katru Pearle kritēriju (44), izskatīja minētajā lietā apstrīdēto parafiskālo nodevu.
(127)
Pirms Komisija izskatīja Izlīdzināšanas fonda nozīmi, tā noskaidroja, vai ir atbilstība citām Pearle lietā uzskaitītajām pārbaudēm. Ir skaidrs, ka atšķirībā no Pearle lietas apstrīdētos tarifus ieviesa pēc valsts iniciatīvas, nevis pēc ekonomikas nozares iniciatīvas. Turklāt Pearle lietā pasākuma saņēmēji bija arī vienīgie līdzekļu devēji, tādēļ valsts struktūras iejaukšanās nenodrošināja priekšrocības, ar ko radītu papildu izmaksas valstij. Konkrētajā gadījumā atbalsta saņēmējiem nav jāmaksā finanšu nodeva, tādēļ šāds slogs jāuzņemas tikai elektroenerģijas patērētājiem. Tādēļ nevar pamatoti atsaukties uz Pearle spriedumu neatkarīgi no tā, vai arguments par to, ka Izlīdzināšanas fonds ir tikai grāmatvedības starpnieks, būtu pamatots.
(128)
Attiecībā uz Izlīdzināšanas fondu Komisija norāda, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru netiek noteikta atšķirība starp lietām, kurās atbalstu tiešā veidā piešķir valsts, un tādām, kurās to piešķir valsts vai privāta struktūra, ko izveidojusi vai norīkojusi valsts (45). Turklāt Izlīdzināšanas fonda publiskais vai privātais statuss nav noteicošais, lai piemērotu noteikumus par valsts atbalstu. Tas, ka Izlīdzināšanas fonds ir valsts struktūra, automātiski nenozīmē, ka ir piemērojams LESD 107. pants (46). Tāpat arī valsts struktūras iejaukšanās kā tāda neizslēdz minētā panta piemērošanu.
(129)
Tomēr analīze ir nepietiekama, ja izskata tikai Izlīdzināšanas fonda kā valsts struktūras pilnvaras. Jānoskaidro, vai kopumā valsts, tiešā veidā vai izmantojot kādu citu tās norīkotu struktūru, var kontrolēt līdzekļus, ar ko finansē tarifu. Būtu jāizmanto tāda pati pārbaude, ja Izlīdzināšanas fonds būtu privāta struktūra.
(130)
Nesenais Eiropas Kopienu Tiesas spriedums Essent (47) lietā sniedz galīgos norādījumus šajā jautājumā. Lietā Essent Nīderlande bija ar tiesību aktiem ieviesusi elektroenerģijas cenu papildmaksu. Papildmaksu maksāja elektroenerģijas patērētāji tīkla operatoriem, kuri savukārt pārskaitīja ienākumus uzņēmumam SEP. SEP nebija rīcības brīvības līdzekļu pārvaldībā, un tas darbojās stingrā iestāžu uzraudzībā. Tiesa secināja, ka ienākumi no papildmaksas bija valsts līdzekļi, pamatojoties uz turpmāk norādītajiem apsvērumiem: elektroenerģijas cenu papildmaksu ieviesa ar valsts tiesību aktiem, tādēļ tā bija nodoklis. SEP bija pilnvaras izmantot ienākumus no papildmaksas tikai tiesību aktos noteiktajos nolūkos, turklāt līdzekļus uzraudzīja valsts un valsts iestādes varēja ar tiem brīvi rīkoties. Tiesa uzskatīja, ka šādi elementi bija pietiekami, lai noteiktu, ka attiecīgie līdzekļi bija valsts līdzekļi.
(131)
Ir acīmredzamas līdzības ar konkrēto lietu. Elektroenerģijas cenu papildmaksa, ko izmantoja, lai finansētu tarifus, tika ieviesta ar tiesību aktiem, tāpat kā Essent lietā. Izlīdzināšanas fonds veica tādas pašas darbības kā SEP, jo tas centralizē un pārvalda ieņēmumus no parafiskālās nodevas un tam noteikti tādi paši ierobežojumi, ņemot vērā to, ka ieņēmumus no papildmaksas fonds nevar izmantot nolūkiem, kas nav paredzēti tiesību aktos (preferenciālu tarifu finansēšana). Valsts spēj kontrolēt un novirzīt līdzekļu izmantojumu: Izlīdzināšanas fonds veic grāmatvedības funkcijas pēc precīziem AEEG norādījumiem, kura darbojas saskaņā ar tai tiesību aktos piešķirtajām valsts pilnvarām un/vai īstenojot valsts tiesību aktus. Tādējādi Izlīdzināšanas fonda pārvaldītos līdzekļus pastāvīgi uzrauga valsts.
(132)
Minētā analīze ir saderīga ar to analīzi, ko Komisija izstrādāja lēmumā par Itāliju attiecībā uz balasta izmaksām, kurā valsts līdzekļi bija klasificēti kā līdzekļi, ko Izlīdzināšanas fonds pārvaldīja kontā A6 (48).
(133)
Izlīdzināšanas fonda pārvaldīto valsts līdzekļu raksturu apstiprināja ar Pirmās instances tiesas spriedumu Iride lietā (49).
(134)
Itālijas Augstākā kasācijas tiesa jau bija secinājusi, ka Izlīdzināšanas fonda juridiskais statuss nav nošķirams no Itālijas valsts, un tieši valsts tika uzskatīta par Izlīdzināšanas fondam pārskaitīto summu īpašnieci, pat ja minētās summas ieskaitīja privātas personas un tās bija paredzētas privātiem uzņēmumiem (2003. gada 3. aprīļa spriedums Nr. 11632/03). Iride lietā sūdzību iesniedzēji Iride Spa un Iride Energia Spa bija Pirmās instances tiesā pārsūdzējuši Komisijas lēmumu, ar kuru Izlīdzināšanas fonda kontā A6 pārvaldītie līdzekļi tika klasificēti par valsts līdzekļiem. Pārsūdzētāju iesniegtie argumenti bija ļoti līdzīgi. Pārsūdzētāji apstrīdēja Augstākās kasācijas tiesas lēmuma būtību, norādot, ka Izlīdzināšanas fonds bija tikai grāmatvedības starpnieks starp privātpersonām, kurām bija finansiālas saistības, un subjektiem, kuri iekasēja summas, un ka Izlīdzināšanas fonds pat uz īsu laikposmu nedrīkstēja izmantot iekasētās summas. Pārsūdzētāji arī apgalvoja, ka ir piemērojama Preussen-Elektra lietas judikatūra.
(135)
Pirmās instances tiesa, norādījusi, ka tai nav jurisdikcijas, lai pārskatītu Augstākās kasācijas tiesas Itālijas valsts tiesību aktu interpretāciju, apstiprināja, ka Izlīdzināšanas fonda A6 kontā ieskaitītās summas jāklasificē kā valsts līdzekļi ne tikai tādēļ, ka tās ir valsts īpašums, bet arī tādēļ, ka tās tiek nepārtraukti uzraudzītas (50).
(136)
Šis secinājums attiecas uz Izlīdzināšanas fonda kontu A6, kas finansē balasta izmaksas Itālijas elektroenerģijas nozarē. Tomēr šādu secinājumu loģiski var attiecināt arī uz komponentu A4, kas finansē apstrīdētos tarifus. Augstākās kasācijas tiesas sprieduma pamatā bija arī Izlīdzināšanas fonda juridiskās personas statusa analīze, un konstatētais fakts par valsts īpašumu attiecas uz visām Izlīdzināšanas fondam ieskaitītajām summām. To pašu var attiecināt uz Pirmās instances tiesas secinājumu par to, ka valsts var kontrolēt Izlīdzināšanas fonda pārvaldītos līdzekļus. Nav nekādas atšķirības starp kontu A6 un komponentu A4, izņemot līdzekļu novirzīšanu (A6 - maksājumi par balasta izmaksām, A4 - maksājumi preferenciālo tarifu finansēšanai). Tādēļ Sardīnijas atbalsta saņēmējiem pārskaitītās summas no komponenta A4 arī jāklasificē kā valsts līdzekļi.
(137)
Papildus tam, ka apstrīdētos tarifus finansēja no valsts līdzekļiem, tie ir piedēvējami valstij, jo pasākumu juridiskais pamats ir valsts tiesību akti un dekrēti, kā arī lēmumi, kurus pieņēma AEEG, kas ir valsts struktūra un pilda savas valsts struktūras funkcijas (51).
5.1.4. Ietekme uz tirdzniecību un konkurences kropļošana
(138)
Attiecībā uz to, kā pasākumi ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un līdz ar to kropļo konkurenci, nav apstrīdams, ka attiecīgo produktu (svins, cinks, sudrabs, alumīnija un hlors/soda) tirgi ir pilnībā atvērti konkurencei. Ar to vien pietiek, lai secinātu, ka tarifi ietekmē iekšējo tirdzniecību Eiropas Savienībā.
(139)
Tomēr Komisija ir izskatījusi atbalsta saņēmēju un Itālijas argumentu, ka metālu nozarē (šis arguments nav nepārprotami izvirzīts attiecībā uz hloru) tarifi neietekmē tirdzniecību vai nekropļo konkurenci, jo starp dalībvalstīm nav faktisko tirdzniecības plūsmu; šādas tirdzniecības plūsmas, visticamāk, neizveidosies, un, ņemot vērā nozarei raksturīgās iezīmes, tarifi nekaitē atbalsta saņēmēju konkurentiem Eiropas Savienībā.
(140)
Komisijas lēmumos un Eiropas Kopienu Tiesas spriedumos faktisko tirdzniecības plūsmu neesība nekad nav atzīta par pierādījumu tam, ka atbalsta pasākums nekādi neietekmē Eiropas Savienības iekšējo tirdzniecību. Turklāt Tiesa savos spriedumos ir konsekventi pieņēmusi, ka atbalsts uzņēmumam var būt tāds, kas ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļo konkurenci, pat ja minētais uzņēmums pats nepiedalās Eiropas Savienības iekšējā tirdzniecībā. Ja viena dalībvalsts piešķir atbalstu uzņēmumam, iekšējās ražošanas apjoms var palikt nemainīgs vai pieaugt, kā rezultātā to uzņēmumu iespējas, kuri darbojas citās dalībvalstīs, eksportēt savus ražojumus attiecīgās dalībvalsts tirgū samazinās (52).
(141)
Turklāt tendence, kurai raksturīga ES ražošanas apjoma samazināšanās un importa apjomu palielināšanās no trešām valstīm, kā arī ierobežotas vai neesošas tirdzniecības plūsmas starp dalībvalstīm, nav neierasts fakts, bet ir tipiska nozarēs, kurās vērojamas strukturālās grūtības vai kurās ir spēcīgs konkurences spiediens. Minētās nozares ir jo īpaši jutīgas pret dalībvalstu pieņemtajiem pasākumiem, kurus veic, lai uzlabotu valsts nozaru konkurētspējas pozīciju.
(142)
Fakts, ka cinka, svina un sudraba ražošanas apjoms Itālijā ir pārāk mērens, lai ietekmētu atsauces cenu, nav būtisks. Tas, ka šo metālu atsauces cenu nevar viegli ietekmēt vienā dalībvalstī esošie ražošanas apstākļi, neizslēdz konkurenci starp EEZ teritorijā esošiem uzņēmumiem, kuri pārdod globālajos metālu tirgos. Ir pieļaujams, ka atbalsts Sardīnijas atbalsta saņēmējiem neļaus tiem samazināt savu ražojumu globālo cenu un panākt to, ka citi konkurenti zaudē savu tirgus daļu, kā arī to, ka citi Eiropas ražotāji var turpināt uzņēmējdarbību, ciktāl tiem izdodas pārdot par globālo cenu, gūstot peļņu. Tomēr Itālijā gūtā peļņa, pateicoties subsidētajiem preferenciālajiem elektroenerģijas tarifiem, kopumā stiprina uzņēmumu konkurētspējas pozīciju. Piemēram, uzkrātā kapitāla rezerves var izmantot konkurentu pārņemšanai un pašu tirgus daļas palielināšanai. Šāds apsvērums ir vēl būtiskāks, ņemot vērā to, ka daži atbalsta saņēmēji ir piederīgi starptautiskiem uzņēmumiem (53).
(143)
Pretēji atbalsta saņēmēju apgalvojumiem faktu, ka Itālijā maksātā cena ir salīdzināma ar vidējo elektroenerģijas cenu, ko maksā konkurējoši ražotāji Eiropā, nevar uzskatīt par pierādījumu tam, ka Itālijas tarifs neapdraud citu Eiropas ražotāju intereses. Lietā C-372/97 Itālija/Komisija skaidri noteikts, ka vienpusēji pasākumi, kas paredzēti vienā dalībvalstī esošo konkurences apstākļu tuvināšanai citās dalībvalstīs dominējošajiem apstākļiem, ietekmē tirdzniecību (un tādējādi nevar netikt definēti par atbalstu). Turklāt daži citās Eiropas valstīs spēkā esošie elektroapgādes līgumi var būt saistīti ar valsts atbalstu, un Komisija ir uzsākusi padziļinātu izmeklēšanu attiecībā uz vairākiem šādiem pasākumiem (54). Lai gan šādu aizstāvības argumentu ne Itālija, ne uzņēmums Alcoa vēl nav skaidri ierosinājis, Komisija uzskata par lietderīgu norādīt uz iedibinātu principu, ka nelikumīgu atbalstu esība dažās dalībvalstīs neattaisno līdzīgu pasākumu pieņemšanu citā dalībvalstī.
(144)
Jebkurā gadījumā no atbalsta saņēmēju konkurentiem saņemtās sūdzības norāda uz to, ka apstrīdētie tarifi rada konkurences problēmas un ietekmē tirdzniecību Eiropas Savienībā.
(145)
Turklāt Itālija 2004. gada tarifus nepaziņoja. Saskaņā ar iedibināto judikatūru, ja atbalsts nav paziņots, Komisijai nav pienākuma parādīt pasākuma faktisko ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību starp dalībvalstīm: “Ja Komisijai savā lēmumā būtu jāpierāda jau piešķirto atbalstu faktiskā ietekme, tas novestu pie tā, ka tiek piešķirtas priekšrocības dalībvalstīm, kas piešķir atbalstu, pārkāpjot [EK] Līguma 93. panta 3. punktā paredzēto paziņošanas pienākumu, par sliktu tām dalībvalstīm, kuras paziņo par plānoto atbalstu” (55).
(146)
Jāsecina, ka apstrīdētie preferenciālie elektroenerģijas tarifi ir paredzēti, lai uzlabotu atbalsta saņēmēju konkurētspējas pozīciju attiecībā pret citiem konkurējošiem uzņēmumiem Eiropas Savienībā. Saskaņā ar iedibināto judikatūru minētajos apstākļos jāuzskata, ka atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļo konkurenci (56).
5.1.5. Secinājumi par valsts atbalsta esību
(147)
Komisija secina, ka apstrīdētie 2004. un 2005. gada tarifi ir valsts atbalsts LESD 87. panta 1. punkta izpratnē, un to var apstiprināt tikai tad, ja uz to iespējams attiecināt kādu no Līgumā paredzētajiem atbrīvojumiem. Šis secinājums atbilst secinājumam, kāds tika izdarīts Alcoa lietā, kura attiecās uz būtībā identiskiem tarifiem.
5.2. Jauns vai pastāvošs atbalsts
(148)
Situācijas, kurās pasākums ir pastāvošs atbalsts ir izsmeļoši uzskaitītas 1. pantā Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (57).
(149)
Nav apstrīdams tas, ka pasākumi netika īstenoti pirms Itālijas pievienošanās Eiropas Savienībai (regulas 1. panta b) apakšpunkta i) punkts), tos neuzskata par atļautiem tādēļ, ka Komisija lēmumu nebija pieņēmusi iepriekš noteiktajos procesuālajos termiņos (1. panta b) apakšpunkta iii) punkts)), kā arī pasākumus nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu attiecībā uz noilguma perioda beigām (1. panta b) apakšpunkta iv) punkts). Tie nekļuva par atbalstu kopējā tirgus attīstības rezultātā un bez dalībvalsts ieviestajām izmaiņām (1. panta b) apakšpunkta v) punkta pirmais teikums).
(150)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija secina, ka apstrīdētie tarifi ir jauns atbalsts.
5.3. Atbalsta likumība
(151)
Saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu dalībvalstīm ir jāpaziņo par plāniem, ar kuriem paredzēts piešķirt atbalstu vai to grozīt, un tās nevar īstenot paredzētos pasākumus, pirms paziņošanas procedūrā nav pieņemts galīgais lēmums.
(152)
Tā kā Itālija nav paziņojusi par 2004. gada dekrēta 1. pantu, 2004. gada tarifi ir nelikumīgs atbalsts.
(153)
Taču Itālija paziņoja par Likuma Nr. 80/2005 11. panta 12. punktu un atturējās no šī pasākuma īstenošanas. Tādējādi tā ir pildījusi savas saistības saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu.
6. ATBALSTA SADERĪBA
(154)
Atkāpjoties no vispārējā aizlieguma par valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, atbalstu var atzīt par saderīgu, ja uz to iespējams attiecināt kādu no Līgumā paredzētajiem izņēmumiem.
(155)
Izklāstītie 2004. un 2005. gada tarifi ir darbības atbalsts. Jānoraida Itālijas apgalvojums, ka 2005. gada tarifi nav uzskatāmi par darbības atbalstu, jo tie ietilpst reģionālā atbalsta stratēģijā un to priekšnosacījums ir ienesīgi ieguldījumi. Lai gan saprašanās memorands paredz, ka atbalsta saņēmējiem jāveic konkrēti ieguldījumi, 2005. gada preferenciālo tarifu atbalsta komponents neietilpst attiecināmajos izdevumos un tiem nepiemēro atbalsta maksimālo intensitāti. Nekas nenorāda uz to, ka pasākums atbilst ieguldījumu atbalsta kritērijiem vai ka atbalsts ir samērīgs. Tā vietā pasākums nepārprotami ir piesaistīts elektroenerģijas patēriņam, un tā mērķis ir samazināt elektroenerģijas iepirkuma izmaksas, kas ir attiecīgo uzņēmu darbības izmaksas. Tādēļ to nevar uzskatīt par ieguldījumu atbalstu.
(156)
Darbības atbalsts principā nav saderīgs ar iekšējo tirgu. Eiropas Kopienu Tiesa lietā C-86/89 Itālija/Komisija noteica, ka “attiecīgais atbalsts, kurš piešķirts bez konkrētiem nosacījumiem un tikai kā izmantotais daudzums, jāuzskata par darbības atbalstu ieinteresētajiem uzņēmumiem, un tādējādi tas maina iekšējās tirdzniecības nosacījumus, kas ir pretrunā vispārējām interesēm” (58).
(157)
Lietā T-459/93 Siemens/Komisija Pirmās instances tiesa apliecināja principu, ka “darbības atbalsts, tas ir, atbalsts, kas paredzēts, lai kādam uzņēmumam samazinātu izmaksas, kuras parasti tam būtu jāsedz pašam saskaņā ar ierasto pārvaldības kārtību vai parastajām darbībām, principā neietilpst minētā 92. panta 3. punkta (tagad - LESD 107. panta 3. punkts) piemērošanas jomā . . Saskaņā ar attiecīgo judikatūru šāds atbalsts principā kropļo konkurences apstākļus nozarēs, ja tās nespēj sasniegt nevienu no mērķiem, kuri noteikti iepriekš minētajos izņēmuma noteikumos”.
(158)
Tomēr ir skaidri noteiktas situācijas, kurās var piešķirt darbības atbalstu. Proti, darbības atbalstu, kas paredzēts mērķu sasniegšanai vides jomā, var piešķirt saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai (59). Arī reģionos, kas saņem atbalstu, darbības atbalstu var atļaut izņēmuma kārtā kā reģionālo atbalstu. Komisija izskatīja, vai apstrīdētos tarifus varētu ietvert vienā no minētajām kategorijām.
(159)
Attiecībā uz iespēju tarifu atļaut kā atbalstu vides jomā Komisija norāda, ka šāda iespēja ir izslēgta, jo saistībā ar konkrēto tarifu nav noteikts mērķis vides jomā.
6.1. Saderība ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm
(160)
Izņēmuma kārtā darbības atbalstu var piešķirt reģionos, kas saņem atbalstu un kam ir tiesības to saņemt saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu. Sardīnijas reģionam bija tiesības uz šādu atbalstu līdz 2006. gada beigām. Tāpēc Komisijai ir izskatījusi, vai šajā laikposmā 2004. un 2005. gada tarifus varēja atļaut saskaņā ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm.
(161)
Saskaņā ar minēto pamatnostādņu 4.15. punktu izņēmuma kārtā darbības atbalstu var piešķirt, ja i) to pamato šā atbalsta devums reģiona attīstībai un tā veids un ja ii) tā daudzums ir proporcionāls trūkumiem, ko ar šo atbalstu paredzēts mazināt. Dalībvalsts pienākums ir norādīt visus trūkumus un novērtēt to nozīmi. Saskaņā ar pamatnostādņu 4.17. punktu darbības atbalstam ir jānosaka konkrēts termiņš un atbalsts pakāpeniski jāsamazina.
(162)
Saskaņā ar pamatnostādņu 2. punktu: “Atsevišķs ad hoc atbalsta maksājums vienam uzņēmumam vai vienai darbības jomai piešķirts atbalsts var būtiski ietekmēt konkurenci attiecīgajā tirgū, bet tā ietekme uz reģiona attīstību var būt pārāk niecīga . . Tādēļ minētās atkāpes [no atbalsta vispārējā aizlieguma] parasti piešķir tikai daudznozaru atbalsta programmām, kas attiecīgajā reģionā ir pieejamas visiem attiecīgās nozares uzņēmumiem.” Elektroenerģijas tarifs, kas selektīvā kārtā piešķirts dažiem atsevišķiem uzņēmumiem konkrētās nozarēs noteikti nav saderīgs ar reģionālā atbalsta būtību, kurš ir jāpiešķir vairākās nozarēs. Tomēr, tā kā nav pilnībā aizliegts piešķirt ad hoc reģionālo atbalstu, Komisija izskatīja, vai pastāv ārkārtas apstākļi, kas būtu pamatā tarifa piešķiršanai.
(163)
Komisija izskatīja jo īpaši Sardīnijas elektroenerģijas tirgus nepilnības, kā dokumentējusi Itālija un atbalsta saņēmēji, lai novērtētu, vai šīs nepilnības varētu būt reģionāli trūkumi.
6.1.1. Sardīnijas elektroenerģijas tirgus Itālijas kontekstā
(164)
Itālijas elektroenerģijas tirgus kopumā ir ļoti piesātināts, lai gan ziemeļu daļā mazāk. Dominējošais operators visā teritorijā ir bijušais monopoluzņēmums ENEL, izņemot Sardīniju, kurā tas kopā ar E.ON veido duopolu. ENEL ir būtiska ietekme tirgū, un saistībā ar šo ietekmi Itālijas konkurences iestāde ir vairākkārt konstatējusi pārkāpumus. Itālijā elektroenerģijas cenas kopumā ir augstas, jo ražošanas sortimentu lielākoties veido fosilais kurināmais (jo īpaši gāze), nav kodolpotenciāla un pastāv noslogotība starpsavienojumos ar pārējo Eiropas teritoriju.
(165)
Sardīnijā, kas veido 4,1 % no Itālijā uzstādītās jaudas (60), elektroenerģiju ražo galvenokārt termoelektrostacijās, izmantojot fosilo kurināmo (ogles, mazutu un pārstrādes produktus). Salai nav infrastruktūras dabasgāzes sadalei.
(166)
Sardīnijā ir ražošanas pārpalikums, jo īpaši augstu izmaksu segmentā (stacijas, kuras darbina ar mazutu), par ko atbildīgi ir tā arī nekad nerealizētie valdības plāni salā koncentrēt Itālijas smago rūpniecību. Tas izraisīja pārāk lielus ENEL ieguldījumus elektroenerģijas ražošanas stacijās. Papildus tam, ka minētās stacijas strukturāli ir dārgākas, tās ātri noveco tehniskā ziņā. Šajā lēmumā ietvertajā laikposmā elektroenerģijas eksports no Sardīnijas uz Itālijas kontinentālo daļu bija ierobežots pārāk noslogotā starpsavienojuma nelielās jaudas dēļ (61).
(167)
Diviem elektroapgādes uzņēmumiem - ENEL un E.ON - kopā ir tirgus daļa 95 % apmērā no visas elektroapgādes Sardīnijā (aptuveni 58 % - E.ON un 42 % - ENEL). Saskaņā ar elektroenerģijas nozares apsekojumu (62) konkurences jomā Sardīniju var klasificēt kā kolektīvi dominējošu duopolu. Tirgus ir piesātināts, lai gan tas nav vispiesātinātākais Itālijā (63). Ņemot vērā E.ON un ENEL kontroli praktiski pār visām vidējas slodzes iekārtām un maksimumslodzes iekārtām, tie nosaka cenu vairumam diennakts stundu. Tomēr šķiet, ka situācija Sardīnijā nav tik kritiska kā Dienviditālijā, kur ENEL nosaka cenu visām diennakts stundām (64).
(168)
Itālijā elektroenerģijas vairumtirdzniecības cenas ir vienas no augstākajām Eiropā (65), un cenas Sardīnijā ir vienas no augstākajām Itālijā. Vidējā cena valstī 2007. gadā bija 70,99 euro par MWh, turpretim Sardīnijā vidējā vietējā cena bija 75,00 euro par MWh salīdzinājumā ar 80 euro par MWh 2006. gadā (66). Sardīnijā vietējā vidējā cena turpināja pieaugt 2008. un 2009. gadā. Sardīnijā 2009. gada pirmajā pusē pastāvīgi bija augstāka cena nekā vidējā cena valstī (Sardīnijā vidējā cena bija 106,60 euro par MWh salīdzinājumā ar vidējo cenu valstī, kas bija 60,50 euro par MWh).
(169)
Sardīnijas tarifu atbalsta saņēmēju 2004./2005. gadā samaksātās cenas, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem, bija no 60 līdz 65 euro par MWh. Nav bijis iespējams salīdzināt šīs cenas ar cenām, kas reģistrētas Itālijas kontinentālajā daļā, jo Komisijas rīcībā nav attiecīgo datu (un Itālija apgalvo, ka tā tos nespēj sniegt, - skatiet 92. apsvērumu iepriekš). Tomēr, pamatojoties uz iepriekš izklāstīto cenu tendenču analīzi, kas var lielā mērā atspoguļot ar divpusējiem līgumiem saistīto cenu tendences, šķiet, ir iespējams pieņemt, ka šajā lēmumā ietvertajā laikposmā energoietilpīgi uzņēmumi Sardīnijā maksāja augstāku cenu nekā uzņēmumi Itālijas kontinentālajā daļā.
(170)
Visbeidzot, Sardīnijas elektroenerģijas tirgū ir virkne problēmu, tai skaitā augstas cenas, liela piesātinātības pakāpe tirgū, dominējošo operatoru ietekme tirgū, ražošanas jaudas pārpalikums augstu izmaksu segmentā, novecojušo ražošanas staciju relatīva neefektivitāte, piekļuves trūkums dabasgāzes infrastruktūrai un nepietiekami starpsavienojumi. Šīs problēmas droši vien izraisīs augstākas elektroenerģijas cenas galalietotājiem, starp tiem arī energoietilpīgiem lietotājiem.
6.1.2. Reģionālie trūkumi
(171)
Pirmais risināmais jautājums ir par to, vai šādu problēmu rezultātā rodas reģionālie trūkumi, t. i., vai tās būtiski ietekmē Sardīnijas ekonomikas attīstību. Lietā C 34/02 Komisija neatzina, ka enerģijas starpsavienojumu nepietiekamība veidotu trūkumus (67). Lai arī ir tiesa, ka MVU mazākā mērā nekā lieli energoietilpīgi uzņēmumi izjūt paaugstināto elektroenerģijas cenu ietekmi, tomēr atsevišķas nozares intereses nav automātiski piemērojamas reģiona interesēm. Komisija uzskata, ka Itālija nav pietiekamā mērā pierādījusi to, ka situācija Sardīnijas elektroenerģijas tirgū rada reģionālus trūkumus.
(172)
Arī pieņemot, ka patiešām pastāv reģionāli trūkumi, jebkurā gadījumā tiem jāatbilst reģionālā atbalsta pamatnostādņu kritērijiem. Tādēļ Komisija ir izvērtējusi, vai ir atbilstība šiem kritērijiem.
6.1.3. Reģionālās attīstības veicināšana
(173)
Atbalstam ilglaicīgi jāsekmē reģionālā attīstība un jābūt samērīgam ar trūkumiem, kurus tas cenšas mazināt. Darbības atbalstu reģionā, kas to saņem, nevar pamatot ar sarežģījumiem, ar kuriem saskaras viena nozare, bet ir jāparāda, ka tas ilglaicīgi sekmē reģionālo attīstību. Konkrētajā gadījumā tas ir maz ticams. Arī pieņemot, ka dažu rūpnieciskās ražošanas rūpnīcu uzturēšana salā veicinātu nodarbinātību un ražošanas saglabāšanu, šāda ietekme nebūtu ilgstoša. Ja augstās elektroenerģijas cenas Sardīnijā ir strukturāla problēma, kā apgalvo Itālija, energoietilpīgo nozaru sarežģījumi atjaunotos, tiklīdz tarifi tiktu atcelti.
(174)
Itālijas iestādes raksturo tarifus kā pagaidu pasākumu, kura termiņš ir paredzēts līdz tādu patlaban notiekošo infrastruktūras projektu pabeigšanai 2010. gadā, kas saistīti ar elektroenerģijas ražošanu un starpsavienojumiem (cauruļvads GALSI un jūras kabelis SAPEI) (68). Itālija argumentē, ka labāki starpsavienojumi samazinās šiem uzņēmumiem piemērotās cenas. Komisija uzskata, ka, lai gan jaunā infrastruktūra varētu samazināt cenas vai izlīdzināt atšķirības starp cenām Sardīnijā un Itālijas kontinentālajā daļā, šķiet, ir maz ticams, ka šādi projekti samazinās cenas uz pusi, lai tās pielīdzinātu līmeņiem, kādi it kā ir vajadzīgi, lai nodrošinātu šo rūpniecisko darbību rentabilitāti ilgtermiņā.
(175)
Komisija turklāt norāda, ka valsts subsīdija, kas paredzēta, lai lieliem uzņēmumiem samazinātu elektroenerģijas izmaksas, nerosina elektroapgādes uzņēmumus samazināt cenas, lai novērstu svarīgāko klientu zaudēšanu, kā arī nenovērš izmaksu struktūru pasliktināšanos. Ar subsīdiju drīzāk piegādātājus izmantot savu ietekmi tirgū. Tādēļ, pat ja būtu tiesa, ka, ņemot vērā pārpalikumu, energoietilpīgi uzņēmumi parasti varētu saņemt konkurētspējīgu cenu, ja nebūtu elektroapgādes uzņēmumu (kuru interesēs ir saglabāt augstas cenas, kā apgalvo Itālija un atbalsta saņēmēji) ietekme tirgū, Komisija uzskata, ka preferenciālais tarifs nav piemērots instruments, lai mazinātu šādu tirgus ietekmi.
6.1.4. Proporcionalitāte
(176)
Tarifu saņēmējiem piešķirtā subsīdija nav aprēķināta tā, lai kompensētu reģionālas atšķirības (t. i., atšķirību starp elektroenerģijas cenām Itālijas kontinentālajā daļā un cenām Sardīnijā tās pašas kategorijas klientiem), bet drīzāk cenšas pielīdzināt Sardīnijas cenas tām, kādas maksā atbalsta saņēmēju konkurenti Eiropas Savienībā. Sardīnijas atbalsta saņēmējiem noteiktās cenas ir īpaši zemas un noteikti zemākas par cenām Itālijas kontinentālajā daļā, kas ir vienas no augstākajām cenām ES. Tādēļ tarifi nav samērīgi ar reģionālajiem trūkumiem, kurus tie it kā cenšas mazināt.
(177)
Subsīdijas summas aprēķināšanai izvēlētā metode pati par sevi liek domāt, ka pasākumam ir rūpniecības politikas mērķis, nevis reģionāls mērķis. Patiešām, Itālijā savās piezīmēs vairākkārt uzsvēra tarifu rūpniecības politikas dimensiju.
6.1.5. Pasākuma pakāpeniska samazināšana
(178)
Reģionālais darbības atbalsts ir pakāpeniski jāsamazina (reģionālā atbalsta pamatnostādņu 4.17. punkts). Tā kā atjaunināšanas mehānismi 2004. un 2005. gada tarifiem ir atšķirīgi, tie ir novērtēti atsevišķi.
(179)
2004. gada tarifus indeksē, pamatojoties uz kurināmā cenu svārstībām, un šie tarifi var tikai palielināties vai palikt nemainīgi. Kā apgalvoja Itālija, tas nodrošina, ka atbalsts tiek pakāpeniski samazināts. Komisija uzskata, ka pakāpeniskas samazināšanas prasību var uzskatīt par izpildītu tikai tad, ja kompensējošie maksājumi, kas atbilst atbalsta faktiskajam apjomam, laika gaitā noteikti samazinās. Nepietiek ar to, ka tarifam laika gaitā ir jāpalielinās, jo augstāki tarifi vienalga var nozīmēt lielāku atbalsta apjomu, ja laika gaitā galalietotājiem piemērotās cenas attiecīgajā tirgū ir paaugstinājušās straujāk par tarifu. Itālijas metode nenodrošina šādas garantijas (69).
(180)
Attiecībā uz 2005. gada tarifiem Komisija ir izvērtējusi indeksācijas mehānismu, kas ieviests ar Likuma Nr. 80/2005 11. panta 13. punktu, kā interpretējusi AEEG Lēmumā Nr. 217/05 (skatiet 33. apsvērumu). Saskaņā ar AEEG pieņemtajiem īstenošanas noteikumiem tarifu reizi gadā palielina par procentuālu daudzumu, kas atspoguļo elektroenerģijas cenu tendences ES, bet palielinājums nedrīkst pārsniegt 4 %. Itālija apgalvo, ka šis mehānisms nodrošina pasākuma pakāpenisku samazinājumu.
(181)
Tomēr Komisija uzskata, ka tas, ka nominālajam tarifam ir piemērots samērā ierobežots ikgadējais palielinājums, nenozīmē, ka atbalsta neto apjoms - ko mēra ar kompensējošiem maksājumiem - laika gaitā samazināsies.
(182)
Ja pieņem, ka cenu tendences elektroenerģijas biržās var uzskatīt par tādām, kas lielā mērā atspoguļo divpusējo līgumu cenas, kā uzskata Itālija, 2005. gada tarifi būtu pasākums, kurš pakāpeniski samazinās, ja pazeminātos vidējās ES cenas (jo tarifi nevar samazināties, tie var tikai palielināties). Visos citos gadījumos tarifi nodrošinātu pieaugošu priekšrocību (70). Tā kā kopš 2004. gada līdz vismaz 2007. gadam ES vidējās elektroenerģijas cenas strauji paaugstinājās (palielinoties vairāk nekā par 4 % gadā), 2005. gada tarifos ietvertais atbalsta elements laika gaitā būtu palielinājies.
(183)
Itālija arī uzskata, ka realitātē divpusēji līgumi ir mazāk pakļauti cenu pieaugumiem nekā elektroenerģijas biržu cenas un ka tādēļ 2005. gada tarifi de facto ir pasākums, kas pakāpeniski samazinās. Komisija norāda, ka novērtēšanai iesniegtā indeksācijas metode balstās uz cenu svārstībām elektroenerģijas biržās un ka Itālija nav iesniegusi datus par divpusēju līgumu cenu attīstību. Tādējādi Itālijas apgalvojums nav pietiekami pamatots.
(184)
Ierobežotā informācija, kas ir Komisijas rīcībā, patiesībā liek domāt gluži pretējo, t. i., ka divpusēju līgumu cenas Sardīnijā strauji palielinājās (skatiet, piemēram, Eurallumina apgalvojumu, ka 2005./2006. gadā tas brīvajā tirgū maksāja cenu 80 euro apmērā par MWh, sākot no 65 euro par MWh 2004. gadā). Ja tarifi tiktu īstenoti šādos apstākļos, kompensējošie maksājumi laika gaitā palielinātos.
(185)
Tādējādi ne 2004. gada tarifi, ne 2005. gada tarifi neatbilst pakāpeniskas samazināšanas prasībai.
6.1.6. Secinājumi par pasākuma kā reģionālā atbalsta saderību
(186)
Komisija secina, ka šos tarifus nevar uzskatīt par saderīgiem ar reģionālo atbalstu saskaņā ar 1998. gada reģionālā atbalsta pamatnostādnēm. Tā kā Sardīnija pēc 2006. gada decembra vairs nav reģions, kas saņem atbalstu saskaņā ar 107. panta 3. punkta a) apakšpunktu, nav nepieciešams izskatīt atbalsta saderību, ņemot vērā reģionālā atbalsta pamatnostādnes 2007.-2013. gadam.
(187)
Komisija ieņēma līdzīgu negatīvu nostāju 2005. gadā attiecībā uz pasākumu, kura mērķis bija samazināt Eurallumina energoresursu izmaksas Sardīnijā. Komisija uzskatīja, ka apstrīdēto pasākumu, kas bija atbrīvojums no akcīzes nodokļa minerāleļļām, nedrīkst atļaut, pamatojoties uz reģionālā atbalsta pamatnostādnēm (71).
6.2. Citi apsvērumi, kuri attiecas uz saderību
(188)
Itālija un attiecīgie uzņēmumi uzskata, ka shēmu mērķis ir novērst elektroenerģijas tirgu nepilnības, kuru dēļ cenas vēl nav konkurētspējīgas. Tie apgalvo, ka energoresursu cenas apdraud energoietilpīgu nozaru konkurētspēju. Atbalstam ir stimulējoša ietekme, jo pretējā gadījumā, ja atbalsts netiktu piešķirts, uzņēmumi būtu jāslēdz.
(189)
Komisija nevar pieņemt, ka darbības atbalsts dažiem rūpniecības uzņēmumiem būtu atbilstīga reakcija uz konkurences trūkumu vietējā elektroenerģijas tirgū, kas skar visus elektroenerģijas lietotājus.
(190)
Ir arī apšaubāms, vai atbalsts ir piemērots un samērīgs veids, kā novērst uzņēmumu pārvietošanu ārpus ES. Komisijas lēmumos un Eiropas Savienības tiesu spriedumos nav tādu precedentu, kad tiktu pieņemts šāds arguments kā pamatojums valsts atbalsta piešķiršanai. Lēmumi pārvietot ražošanu kopumā vai daļēji ietilpst uzņēmuma darbības stratēģijā, un Komisija nekad nav uzskatījusi, ka šādas pārvietošanas būtu tirgus nepilnības. Terni (72) un Alcoa (73) lietā Komisija pauda bažas par līdzīgiem argumentiem, kas atbalsta pasākumus saistīja ar mērķi novērst rūpniecības pārvietošanu ārpus ES.
(191)
Jānorāda arī, ka tādu specializētu struktūru kā Augsta līmeņa darba grupas konkurētspējas, enerģētikas un vides jautājumos (74) secinājumi, kas ir citēti procedūras gaitā, neliek domāt, ka ir jāpiešķir īpašs valsts atbalsts, lai risinātu konkurētspējas problēmas, kuras radušās energoresursu augsto cenu dēļ, drīzāk ir jāaizstāv nepieciešamība nodrošināt pilnīgu atbilstību piemērojamiem noteikumiem par valsts atbalstu (75).
(192)
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija uzskata, ka apstrīdētie 2004. un 2005. gada tarifi neatbilst nevienam no atbrīvojumiem saskaņā ar LESD 107. pantu. Atbrīvojumi LESD 107. panta 2. punktā nav piemērojami, jo tas nav sociāls atbalsts, tas nav paredzēts, lai novērstu kaitējumu, ko nodarījušas dabas katastrofas vai ārkārtēji notikumi, kā arī tas nav atbalsts, ko sniedz tādu tautsaimniecības problēmu novēršanai, kuras radījusi Vācijas sadalīšana. Nav piemērojami arī LESD 107. panta 3. punkta b) un d) apakšpunktā noteiktie atbrīvojumi, jo pasākums neveicina kāda projekta īstenojumu visas Eiropas interesēs vai nenovērš nopietnus traucējumus kādas dalībvalsts tautsaimniecībā, tāpat kā neveicina kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu. Runājot par LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu, jāsaka, ka iepriekš 160.-187. apsvērumā veiktā analīze parāda - tarifu nevar apstiprināt kā atbalstu, kura mērķis ir veicināt ekonomikas attīstību apgabalā, kur dzīves līmenis ir ārkārtīgi zems vai kur valda bezdarbs. Attiecībā uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu jāsaka, ka darbības atbalsts principā neatbilst šim atbrīvojumam, kā norādīts 155.-158. apsvērumā, un Komisija nav spējusi noteikt nekādus īpašus apstākļus, kas pamatotu šāda atbalsta piešķiršanu šajā gadījumā.
(193)
Tāpēc Komisija uzskata, ka gan 2004. gada tarifi, gan 2005. gada tarifi ir nesaderīgi ar iekšējo tirgu.
(194)
Pēc šāda secinājuma izdarīšanas Komisijai nav nepieciešams izskatīt jaunā atbalsta un pastāvošā nesaderīgā atbalsta iespējamo kopējo ietekmi, kā minēts 31. apsvērumā, ņemot vērā Deggendorf spriedumu.
7. ATBALSTA ATGŪŠANA
(195)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu nelikumīga, ar iekšējo tirgu nesaderīga atbalsta gadījumos ir jāatjauno efektīva konkurence, ja atbalsta atgūšana nav pretrunā kādam Kopienas tiesību aktu vispārējam principam.
(196)
Šajā gadījumā ir jāatgūst tikai 2004. gada tarifi (lieta C 38/A/04), jo 2005. gada tarifi (lieta C 13/06) nav īstenoti.
7.1. Tiesiskās paļāvības princips un citi vispārīgie Kopienas tiesību aktu principi, kuri var kavēt atbalsta atgūšanu
(197)
Saskaņā ar iedibinātu judikatūru, ja atbalsts ir piešķirts, par to iepriekš nepaziņojot Komisijai saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, atbalsta saņēmējs nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības principu saistībā ar atbalsta piešķiršanas likumību (76). Rūpīgs uzņēmums parasti spēj noteikt, vai ir veikta paziņošanas procedūra un vai atbalsts ir likumīgs.
(198)
Tomēr nevar izslēgt iespēju, ka nelikumīga atbalsta saņēmējs atsaucas uz ārkārtas apstākļiem, kuru dēļ tas varēja pamatoti uzskatīt, ka atbalsts ir likumīgs, un līdz ar to iebilst pret atbalsta atgriešanu (77).
(199)
Atbalsta saņēmēji, kas ieguva 2004. gada tarifus, nav iesnieguši piezīmes šajā saistībā, un Komisija nav arī konstatējusi ārkārtas apstākļus, kuri būtu varējuši novest pie tā, ka saņēmēji paļaujas uz tiesiskās paļāvības principu. Jo īpaši saistībā ar 1996. gada Alumix lēmumu nevarēja būt nekādas paļāvības attiecībā uz to, ka tarifi nav valsts atbalsts. Kā norādīts 2004. gada lēmumā par procedūras sākšanu (skatiet 37. apsvērumu), tarifs, kas bija pamatā apstrīdētajiem 2004. gada tarifiem, nebija sākotnējais Alumix pasākums, par kuru Komisija 1996. gadā konstatēja, ka tas nav valsts atbalsts, bet gan bija pilnīgi jauns pasākums, kas bija būtiski izmainīts (it sevišķi saistībā ar tā finansēšanas mehānismiem) (78) un ar Itālijas iestāžu pagarinātu laikposmu. Šajā situācijā rūpīgam atbalsta saņēmējam bija jāpārliecinās, vai jaunais pasākums ir likumīgs.
(200)
Turklāt Komisija uzskata, ka atbalsta atgūšana nepārkāptu nevienu citu Kopienas tiesību aktu vispārīgo principu.
7.2. Atgūstamo summu noteikšana
(201)
Ir jāatgūst visas nesaderīgā atbalsta summas, ko saņēmuši Portovesme, ILA un Eurallumina saskaņā ar 2004. gada dekrēta 1. pantu, pieskaitot šīm summām procentus, saskaņā ar V nodaļu Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulā (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (79).
(202)
Atbalsta atgūšanas mērķis ir atjaunot konkurētspējas pozīciju, kurā saņēmējs atradās pirms nesaderīgā atbalsta piešķiršanas, likvidējot neatbilstīgu priekšrocību, ko nodrošinājis šis atbalsts. Konkrētajā gadījumā piešķirtā priekšrocība atbilst starpībai starp preferenciālo tarifu un elektroenerģijas cenām, kas atbalsta saņēmējiem būtu jāmaksā tirgū, ja nepastāvētu apstrīdētie tarifi.
(203)
Tarifu ieviešanas laikā visi attiecīgie uzņēmumi iegādājās elektroenerģiju, pamatojoties uz divpusējiem līgumiem. Valsts iejaucās, lai subsidētu līgumos noteikto cenu, veicot kompensējošus maksājumus. Tādēļ atgūstamās summas atbilst kompensējošiem maksājumiem, ko saņēmuši atbalsta saņēmēji attiecīgajā laikposmā (skatiet 30. apsvērumu).
8. SECINĀJUMS
Komisija secina, ka gan 2004. gada tarifi, gan 2005. gada tarifi ir darbības atbalsts, kam nav piemērojams neviens no vispārējā valsts atbalsta aizlieguma atbrīvojumiem saskaņā ar EK līgumu, tādēļ šis atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
2004. gada tarifu gadījumā, kurus nelikumīgi īstenoja, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, ir jāatceļ visi neizmaksātā atbalsta maksājumi, savukārt jau izmaksātais atbalsts ir jāatgūst. Atgūstamās summas atbilst visu kompensējošo maksājumu kopsummai, ko Izlīdzināšanas fonds izmaksājis Portovesme, ILA un Eurallumina.
Nedrīkst īstenot 2005. gada tarifus, par kuriem Itālija pienācīgi paziņoja, kā paredzēts LESD 108. panta 3. punktā,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
1. Valsts atbalsts, ko Itālija plāno piešķirt Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA un Syndial SpA saskaņā ar 11. panta 12. punktu 2005. gada 14. marta Dekrētā-likumā Nr. 35, kurš pārveidots par tiesību aktu saskaņā ar 2005. gada 14. maija Likumu Nr. 80/2005, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
2. Tādēļ šo atbalstu nedrīkst piešķirt.
2. pants
Valsts atbalsts, ko Itālija saskaņā ar 1. pantu 2004. gada 6. februāra Ministru prezidenta dekrētā ir nelikumīgi piešķīrusi, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, Portovesme Srl (12 845 892,82 euro apmērā), Eurallumina SpA (5 208 152,05 euro apmērā) un ILA SpA (291 120,27 euro apmērā), ir nesaderīgs ar iekšējo tirgu.
3. pants
1. Itālija uzsāk 2. pantā minētā atbalsta atgūšanu no atbalsta saņēmējiem.
2. Atgūstamās summas ietver procentus, ko skaita no dienas, kurā summas piešķīra saņēmējam, līdz faktiskajai atgūšanas dienai.
3. Procentus aprēķina pēc salikto procentu formulas saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu.
4. Itālija atceļ visus turpmākos 2. pantā minētā atbalsta maksājumus, sākot no šā lēmuma pieņemšanas dienas.
4. pants
1. Atbalsta atgūšana, kurš minēts 2. pantā, ir tūlītēja un efektīva.
2. Itālija nodrošina, ka šo lēmumu īsteno četru mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas.
5. pants
1. Divu mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas Itālija iesniedz Komisijai šādu informāciju:
a)
kopsumma (pamatsumma un procenti), kas jāatgūst no atbalsta saņēmēja;
b)
detalizēts apraksts par jau pieņemtajiem un paredzētajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei;
c)
dokumenti, kuros apliecināts, ka atbalsta saņēmējam ir pieprasīts atmaksāt piešķirto summu.
2. Itālija ziņo Komisijai par to valsts pasākumu virzību, kuri pieņemti šā lēmuma īstenošanas nolūkā, līdz dienai, kad 2. pantā minētais atbalsts atgūts pilnībā. Pēc Komisijas pieprasījuma tā nekavējoties sniedz informāciju, kas attiecas uz jau pieņemtajiem un paredzētajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei. Tā turklāt sniedz detalizētu informāciju par atbalsta un procentu summām, kas jau atgūtas no atbalsta saņēmēja.
6. pants
Šis lēmums ir adresēts Itālijas Republikai.
Briselē, 2011. gada 23. februārī