ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. dubna 2012
o státní podpoře SA.25051 (C 19/10) (ex NN 23/10), kterou Německo poskytlo ve prospěch účelového sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg
(oznámeno pod číslem C(2012) 2557)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/485/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na první pododstavec čl. 108 odst. 2 této smlouvy (1),
po výzvě adresované zúčastněným stranám, aby se k věci vyjádřily v souladu s výše uvedeným článkem (2), a s ohledem na jejich stanovisko,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Komise se na základě stížnosti, kterou dne 23. února 2008 podala Saria Bio-Industries AG & Co KG (dále jen „stěžovatelka“), dozvěděla o tom, že Německo hradilo účelovému sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (dále jen „ZT“) přeúčtovávané náklady.
(2)
Komise dopisem ze dne 20. července 2010 informovala Německo o svém rozhodnutí zahájit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení“). Rozhodnutí o zahájení řízení Komise zveřejnila dne 26. října 2010 v Úředním věstníku Evropské unie a vyzvala zúčastněné strany k předložení připomínek (3).
(3)
Dne 25. listopadu 2010 Komise obdržela připomínky stěžovatelky. V souladu se schválenými žádostmi o prodloužení lhůty pro předložení připomínek ze dne 20. srpna 2010 a dne 18. listopadu 2010 předložilo Německo připomínky k rozhodnutí o zahájení řízení, jakož i vyjádření k připomínkám stěžovatelky, a to postupně ve dnech 3. března 2011, 1. dubna 2011, 4. dubna 2011, 16. května 2011, 15. července 2011 a 9. listopadu 2011.
(4)
ZT zaslalo Komisi své písemné připomínky dne 4. dubna 2011. Třebaže se zúčastněné strany podle čl. 20 odst. 1 ve spojení s článkem 6 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (4), vyzývají, aby své připomínky předložily nejpozději do jednoho měsíce po zveřejnění v Úředním věstníku, předložilo ZT své připomínky teprve po čtyřech měsících. Komise může připomínky, které byly účastníky řízení zaslány opožděně, zohlednit pouze ve zvláštních odůvodněných případech (5) Komise neshledala, že by dopis ZT odpovídající odůvodnění obsahoval, ani že by takové odůvodnění vyplývalo z dalších okolností. Komise proto dopisem ze dne 18. dubna 2011 ZT sdělila, že zohlednění jeho připomínek v rámci formálního vyšetřovacího řízení z uvedeného důvodu porušuje ustanovení jednacího řádu a znamenalo by neospravedlnitelný diskriminující přístup k účastníkům řízení. Při vypracování tohoto rozhodnutí Komise přesto vycházela ze všech informací obsažených v připomínkách ZT.
(5)
Souběžně s formálním vyšetřovacím řízením probíhajícím u Komise stěžovatelka vedla vnitrostátní soudní řízení v Německu a na ZT podala žalobu u správního soudu Verwaltungsgericht Trier. Verwaltungsgericht Trier vynesl dne 2. prosince 2008 rozsudek, podle kterého představuje úhrada přeúčtovaných nákladů státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Pokud jde o požadavek navrácení protiprávní podpory, Verwaltungsgericht rozhodl, že ZT nemusí vrátit částku, kterou získalo v letech 2005-2008, a to z důvodu mimořádných okolností, kvůli kterým by navrácení podpory bylo nepřiměřené.
(6)
Jak stěžovatelka, tak i ZT podaly proti rozsudku Verwaltungsgericht Trier kasační opravný prostředek k vrchnímu správnímu soudu Oberverwaltungsgericht Koblenz. Rozsudkem ze dne 24. listopadu 2009 Oberverwaltungsgericht potvrdil rozsudek Verwaltungsgericht Trier.
(7)
Stěžovatelka a ZT podaly proti rozsudku Oberverwaltungsgericht Koblenz opravný prostředek „Revision“ ke spolkovému správnímu soudu Bundesverwaltungsgericht (dále jen „BVerwG“). Rozsudkem ze dne 16. prosince 2010 (6) BVerwG opravný prostředek „Revision“ stěžovatelky zamítl, pozměnil rozsudek Oberverwaltungsgericht Koblenz a žaloby celkově odmítl, neboť podle jeho názoru byla žaloba, pokud jde o období 2005-2009, nepřípustná a projednávaná úhrada přeúčtovaných nákladů za rok 2010 nepředstavuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
2.1 Právní rámec
2.1.1 Unijní právní předpisy
(8)
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1069/2009 ze dne 21. října 2009 o hygienických pravidlech pro vedlejší produkty živočišného původu a získané produkty, které nejsou určeny k lidské spotřebě, a o zrušení nařízení (ES) č. 1774/2002 (nařízení o vedlejších produktech živočišného původu) (7) upravuje odvoz, přepravu, skladování, zpracování a použití nebo odstranění vedlejších produktů živočišného původu, aby se zabránilo, že tyto produkty budou představovat riziko pro zdraví lidí a zvířat. Tyto předpisy mají bránit mj. vzniku přenosných spongiformních encefalopatií (TSE) a dalších přenosných nákaz zvířat, např. klasického moru prasat a slintavky a kulhavky.
(9)
Oddíl 4 nařízení (ES) č. 1069/2009 rozlišuje v rámci vedlejších produktů živočišného původu v závislosti na specifických rizicích pro zdraví lidí a zvířat následující tři kategorie:
a)
Materiál kategorie 1 vykazuje značná rizika, jež jsou spojena zejména s TSE a obsahem určitých zakázaných látek a látek znečišťujících životní prostředí. Do této kategorie patří mj. části těl zvířat podezřelých z nákazy TSE nebo zvířat, u nichž byla přítomnost TSE potvrzena, a dále směsi materiálu kategorie 1 s materiálem kategorie 2 či 3. Tento materiál je třeba neškodně odstranit spálením či zpracováním a nelze jej přidávat do krmiv pro hospodářská zvířata ani do technických produktů.
b)
Rovněž materiál kategorie 2 vykazuje značná rizika, neboť k němu patří uhynulá hospodářská zvířata a další materiál, jenž obsahuje určité zakázané či znečišťující látky. Tento materiál je nutno neškodně odstraňovat spálením či zpracováním a nelze jej přidávat do krmiv pro hospodářská zvířata. V mnoha případech jej však lze použít jako hnojivo nebo pro technické účely.
c)
Materiál kategorie 3 obsahuje mj. části těl poražených zvířat, které jsou sice prohlášeny za nevhodné k lidské spotřebě, avšak nevykazují žádné příznaky onemocnění přenosného na člověka či zvířata. Patří sem dále materiál živočišného původu, který je k lidské spotřebě vhodný, avšak je z ekonomických důvodů používán pro jiné účely, např. jako krmivo pro hospodářská zvířata.
(10)
Nařízení (ES) č. 1069/2009, jež z velké části odpovídá předchozímu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1774/2002 (8), stanoví v případě materiálu kategorie 1 a 2 mj. zákaz jeho dovozu a vývozu a dále povinnost, aby zařízení, jež provádějí neškodné odstraňování materiálu, získala předchozí povolení od příslušného orgánu, jenž je povinen toto nařízení uplatňovat. U materiálu kategorie 1 a 2 nařízení (ES) č. 1069/2009 dále obsahuje zvláštní ustanovení o kontrole jeho neškodného odstraňování. Nad tento rámec však nelze z nařízení odvodit úpravu způsobu, jakým má být neškodné odstraňování tohoto materiálu ekonomicky organizováno. Nařízení (ES) č. 1069/2009 tedy nestanoví, že toto neškodné odstraňování materiálu smí na určitém území provádět pouze jediný podnik, jak je tomu v případě Německa.
2.1.2 Vnitrostátní právní předpisy
(11)
Podle § 3 prováděcího zákona k předpisům Společenství o zpracování a neškodném odstraňování vedlejších produktů živočišného původu, které nejsou určeny k lidské spotřebě (něm.: Gesetz zur Durchführung gemeinschaftsrechtlicher Vorschriften über die Verarbeitung und Beseitigung von nicht für den menschlichen Verzehr bestimmten tierischen Nebenprodukten (9), dále jen „TierNebG“) je v Německu povinnost provádět neškodné odstraňování a zpracování materiálu kategorie 1 a 2, tzv. „povinných komodit“, uložena okresům a městům. Tuto funkci mohou tyto subjekty plnit samy nebo jejím plněním pověřit třetí osoby.
(12)
Neškodné odstraňování materiálu kategorie 3, tzv. „volných komodit“, může provádět každý zpracovatelský podnik za předpokladu, že jsou dodržena ustanovení nařízení (ES) č. 1069/2009.
2.2 Zweckverband Tierkörperbeseitigung
(13)
Účelové sdružení ZT je veřejnoprávní korporace, jež byla založena v roce 1979 na základě § 1 a 2 prováděcího zákona země Porýní-Falc k TierNebG (10) (dále jen „TierNebGAG RP“). Členy sdružení jsou dnes všechny okresy a větší města v Porýní-Falci a Sársku a další dva okresy v Hesensku: Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (srv. § 1 stanov sdružení).
(14)
Na základě § 2 stanov je ZT svými členy pověřeno vykonávat veškerá práva a povinnosti, jež jsou těmto okresům a městům jakožto osobám povinným k neškodnému odstraňování materiálu svěřeny podle § 3 TierNebG ve spojení s příslušnými zemskými zákony.
(15)
Podle německé právní úpravy nemůže být proti účelovému sdružení vzhledem k jeho právnímu postavení veřejnoprávní korporace vedeno insolvenční řízení. Jeho členové však mohou rozhodnout o jeho zrušení.
2.3 Neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu
2.3.1 Činnost sdružení ZT
(16)
ZT neplní pouze povinnost provádět na svém spádovém území neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, kterou mu ukládají stanovy (dále jen „materiál sdružení“ nebo „vlastní materiál“), nýbrž odstraňuje tento materiál rovněž ze sousedících spolkových zemí Bádensko-Württembersko a Hesensko (viz podrobný popis v bodu odůvodnění (20) a násl.). Sdružení dále odstraňuje materiál kategorie 3 (dále společně jen „cizí materiál“).
(17)
Jak vyplývá z níže uvedené tabulky, zpracovávalo sdružení v minulosti velké objemy cizího materiálu. V uplynulých letech připadala na tento materiál v průměru téměř polovina zpracovávaného objemu.
Tabulka 1
Objemy zpracovávané sdružením ZT v letech 1998-2009
Materiál sdružení
Cizí materiál
Bádensko-Württembersko
Severní a střední Hesensko
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Volné komodity kategorie 3
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Povinné komodity kategorie 1 a 2
Celkem
1998
Tun
38 055
[…] (11)
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
1999
Tun
41 081
[…]
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
2000
Tun
44 929
[…]
1 114
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2001
Tun
57 110
[…]
14 079
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2002
Tun
58 316
[…]
14 803
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2003
Tun
54 325
[…]
16 067
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2004
Tun
52 562
[…]
13 228
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2005
Tun
48 944
[…]
11 658
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2006
Tun
45 988
[…]
11 389
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2007
Tun
44 544
[…]
6 797
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2008
Tun
41 838
[…]
7 046
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2009
Tun
36 863
[…]
8 569
23 312
[…]
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
Průměr za
Tun
47 046
[…]
8 729
1 943
[…]
období 1998-2009
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
(18)
Vlastní materiál sdružení je tvořen uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem. Sdružení zde provádí jak jeho sběr, tak zpracování (v dalším textu je sběr a zpracování společně označováno jako „neškodné odstraňování“). Vzniklé náklady hradí ZT z vybíraných poplatků, jejichž výše je v případě uhynulých hospodářských zvířat i jatečního odpadu vyměřována odlišně.
(19)
Vzhledem k tomu, že se s materiálem 3 volně obchoduje na trhu, sjednává ZT za jeho neškodné odstraňování úplatu podle soukromého práva. Zatímco většina soukromých sanačních podniků provádí neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 odděleně, aby z jeho zpracování (např. na krmivo pro zvířata v zájmovém chovu) dosáhla při prodeji vyššího výnosu, zpracovává sdružení ZT tento materiál společně s povinnými komoditami, neboť nemá k dispozici separátní zařízení. Ze zpracování povinných komodit tak může získat jen méně kvalitní konečné produkty, např. olej a tuky, s nimiž lze docílit nižší výnosy.
(20)
Od roku 2000 zpracovává ZT rovněž materiál kategorie 1 a 2 z Bádensko-Württemberska. Za tímto účelem sjednalo ZT s účelovým sdružením Zweckverband Neckar-Franken veřejnoprávní účelovou dohodu, podle níž provádí Zweckverband Neckar-Franken sběr materiálu na místě a materiál následně předává ZT ke zpracování.
(21)
ZT se dále v roce 2007 úspěšně ucházelo o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování povinných komodit v okresech severního a středního Hesenska ve veřejné soutěži. Předtím, než ZT k 1. dubnu 2009 neškodné odstraňování materiálu zahájilo, prováděla tuto činnost jedna ze společností v koncernu stěžovatelky.
(22)
Vytížení vlastních kapacit tedy ZT nedosahovalo pouze zpracováváním vlastního materiálu, jenž spadal do kategorie 1 a 2. Sdružení se totiž značně angažovalo i mimo svou působnost, kterou vymezují jeho stanovy, když zpracovávalo též volně obchodovatelný materiál kategorie 3 a dále materiál kategorie 1 a 2 z území mimo svou spádovou oblast. V letech 2002-2008 se v případě jím zpracovávaného materiálu jednalo pouze z 54-58 % o vlastní materiál kategorie 1 a 2. V roce 2009 tento podíl - mj. vlivem přibrání materiálu ze severního a středního Hesenska - výrazně poklesl na 39 %, takže nedosahoval ani poloviny zpracovávaného objemu.
2.3.2 Kapacita zařízení ZT
(23)
Sdružení ZT má dvě zařízení na neškodné odstraňování materiálu, a to v Rivenichu a Sandersmühle. Při běžném provozu běží obě zařízení v průměru na 2 směny 5 dní v týdnu (v 5denním 2směnném provozu). Za tuto dobu lze týdně zpracovat nejvýše 2 160 tun. Tato kapacita běžného provozu v průměru postačovala na zpracování objemu 88 000 tun ročně (tj. 1 700 tun týdně), jenž vznikal v posledních letech.
(24)
Stejně jako jiné podniky na neškodné odstraňování materiálu má i ZT nevyužitou provozní kapacitu, která je dána nevyužitými směnami přes týden a o víkendech při běžném provozu. Tyto nevyužité provozní kapacity lze využít v případě nákazy ke zpracování dalších těl hospodářských zvířat.
2.3.2.1 Krátkodobě nevyužité provozní kapacity
(25)
Podle údajů ZT lze po krátké období 6-12 týdnů provozovat uvedená zařízení ve 3 směnách 7 dní v týdnu (v 7denním 3směnném provozu). Krátkodobě tak lze využít kapacity až 4 536 tun týdně. Vzhledem k opotřebení strojů a k únavě personálu však nelze nepřetržitý 3směnný provoz 7 dní v týdnu praktikovat dlouhodobě.
(26)
V krátkodobém období až 12 týdnů tedy ZT disponuje nevyužitou provozní kapacitou 2 376 tun týdně, které lze v případě nákazy zpracovat nad rámec běžného objemu (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
2.3.2.2 Dlouhodobě nevyužité provozní kapacity
(27)
V dlouhodobějším měřítku lze materiál vzniklý navíc v případě nákazy zpracovávat pomocí zařízení nejvýše ve 3 směnách po 5 dní v týdnu (v 5denním 3směnném provozu). Víkend je totiž v případě dlouhodobě vyššího vytížení nutno vyčlenit na údržbu. Týdně tak lze zpracovat až 3 240 tun.
(28)
V období nad 12 týdnů tedy ZT disponuje nevyužitou provozní kapacitou v objemu 1 080 tun týdně, které lze v případě nákazy zpracovat nad rámec běžného objemu (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
2.4 Přeúčtovávání nákladů a veřejná zakázka
(29)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů, která sdružení ZT plyne od jeho členů (okresů a měst), má svůj právní základ ve stanovách sdružení. Účelem této úhrady je kompenzovat náklady, jež nejsou pokryty příjmy (srv. § 9 odst. 1 stanov sdružení).
(30)
Přesná výše této úhrady přeúčtovávaných nákladů je stanovována na základě každoročně přijímaného rozpočtového usnesení, jež předem schvaluje valná hromada členů. Po jeho přijetí je ZT oprávněno o úhradu přeúčtovaných nákladů požádat formou správního aktu.
(31)
V únoru 2010 byly stanovy sdružení se zpětnou účinností k 1. lednu 2009 změněny. Až do této doby neobsahovaly kromě § 9 odst. 1 žádné ustanovení o použití a výpočtu této úhrady. V únoru 2010 však do nich byla zapracována níže uvedená ustanovení:
(32)
Podle § 9 odst. 2 stanov sdružení upravují úhradu přeúčtovaných nákladů od nynějška předem stanovy. Dále se stanoví, že lze tuto úhradu požadovat pouze za účelem kompenzace nákladů, které vznikají z plnění delegované povinnosti provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 a z udržování rezervy pro případ nákazy.
(33)
V § 10 odst. 2 stanov sdružení se tato kapacita, kterou je nutno pro případ nákazy udržovat, stanoví od roku 2009 na 7 110 tun, které je nutno zpracovat během 6 týdnů (v přepočtu tedy 6krát 1 185 tun týdně). Při určování rozsahu rezervy pro případ nákazy bylo přihlédnuto ke skutečnosti, že kromě kapacit sdružení ZT jsou k dispozici další, alternativní kapacity k neškodnému odstraňování materiálu o objemu 5 000 tun ročně, jež lze v případě nákazy využít. Náklady na udržování rezervy pro případ nákazy jsou stanovovány předem v příslušném hospodářském plánu. Do těchto nákladů lze přitom zahrnout výlučně jen poměrné fixní náklady (odpisy, daně, pojištění, úroky z cizího kapitálu), náklady na externí údržbu a poměrné personální náklady, jež na udržování trvalé provozní pohotovosti připadají. Náklady za udržování kapacity, která rezervě pro případ nákazy odpovídá, jsou vykazovány na zvláštních účtech odděleně od ostatních nákladů podniku. Jednotlivé náklady jsou rozpočítávány poměrně podle podílu na příslušné kapacitě.
(34)
Ve prospěch sdružení ZT byly od jeho založení v roce 1979 až do roku 2011 vyplaceny úhrady přeúčtovaných nákladů ve výši 66 493 680 EUR. Od roku 1998 obdrželo ZT v jednotlivých letech tyto částky:
1998
:
2 114 192 EUR (4 135 000 DM)
1999
:
2 432 216 EUR (4 575 000 DM)
2000 až 2001
:
2 249 684 EUR (4 400 000 DM) ročně
2002 až 2008
:
2 250 000 EUR ročně
2009
:
1 961 515 EUR
2010
:
2 212 392 EUR
2011
:
1 962 515 EUR
(35)
Za období 1998-2011 tak tyto úhrady přeúčtovaných nákladů dosáhly 30 932 198 EUR.
(36)
Podle předložených výkazů zisku a ztráty dosáhlo ZT v letech 1998-2009 kumulované ztráty ve výši 4 562 795 EUR; tento údaj již zohledňuje získané úhrady přeúčtovaných nákladů. Bez započtení těchto úhrad, jež dosahovaly 26 757 292 EUR, dosáhla kumulovaná ztráta za období 1998-2009 výše 31 320 678 EUR. Tyto úhrady tak nepostačovaly k plnému pokrytí kumulovaných ztrát.
2.5 Schválená státní podpora v souvislosti s testy TSE, uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem
(37)
Podle čl. 191 odst. 2 SFEU platí pro neškodné odstraňování vedlejších produktů živočišního původu v zásadě princip „znečišťovatel platí“. O řádné neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu se tedy musí starat v prvé řadě zemědělci a jatka, kteří musí nést i související náklady (12).
(38)
V důsledku krize vyvolané nákazou TSE však bylo nutno zajistit řádnou manipulaci s uhynulými hospodářskými zvířaty a jatečním odpadem, jež představují materiál kategorie 1 a 2, a pomoci zemědělcům prostřednictvím státní podpory. Příslušnou úpravu vymezila Komise v pokynech Společenství týkajících se státní podpory na testy TSE, uhynulá zvířata a jateční odpad ze dne 24. prosince 2002 (dále jen „pokyny TSE“) (13). Tato úprava byla rozpracována a zpřísněna v oddílu V.B.4 pokynů Společenství ke státní podpoře v odvětvích zemědělství a lesnictví na období 2007-2013 (dále jen „pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013) (14).
(39)
Pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 v zásadě vyžadují, aby náklady na odstraňování vedlejších produktů živočišného původu hradil znečišťovatel (15), za určitých úzce vymezených podmínek však povolují státní podporu pro testy na TSE a pro likvidaci uhynulých zvířat (16). V případě likvidace jatečního odpadu povolit podporu v zásadě nelze (17). Navíc je podpora slučitelná s vnitřním trhem pouze v případě, kdy je prokazatelně poskytnuta ve prospěch zemědělců, a nikoli navazujících výrobních podniků (např. jatek či zařízení na likvidaci uhynulých zvířat) (18) .
2.5.1 Rozhodnutí Komise ze dne 29. ledna 2004 ve věci NN 33/03
(40)
V roce 2004 schválila Komise několik opatření podpory na odvrácení nebezpečí TSE v Porýní-Falci. Německo tato opatření předem oznámilo v souladu s čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, s pokyny TSE a s pokyny Společenství ze dne 12. srpna 2000 pro státní podporu v odvětví zemědělství (19). Pro účely těchto opatření, jež měla zabránit šíření BSE, byly zemědělcům mj. nahrazeny dodatečné náklady na odstranění rizikového materiálu, které jim vznikly zavedením zákazu používat do krmiva skotu masovou a kostní moučku.
(41)
Vedle dalších opatření schválila Komise jednorázovou podporu ve výši 100 % nákladů na odstranění specifikovaného rizikového jatečního odpadu, který vznikl v důsledku zákazu zkrmovat na spádovém území sdružení v období od října 2000 do září 2001 masovou moučku. Za příjemce této podpory přitom nebylo pokládáno sdružení ZT, nýbrž jatka.
2.5.2 Rozhodnutí Komise ze dne 6. července 2004 ve věci N 15/04
(42)
Prostřednictvím druhé podpory, která byla schválena rovněž v roce 2004, měli zemědělci v Porýní-Falci obdržet kompenzaci nákladů na sběr a zpracování uhynulých zvířat, za něž platili příspěvky do Tierseuchenkasse (fondu pojištění proti nákazám zvířat) (20). Poplatky, jež ZT účtuje za sběr a zpracování uhynulých hospodářských zvířat ze svého spádového území, hradí stejným dílem spolkové země (Porýní-Falc, Hesensko a Sársko), členové sdružení a fondy pojištění Tierseuchenkassen příslušných zemí. V případě nákladů na zpracování však musí chovatelé dobytka hradit vlastní příspěvek ve výši 25 %.
(43)
Podporu, která je vyplácena přímo sdružení ZT, schválila Komise na období od 1. ledna 1999 do 31. prosince 2013. Podpora je schválena pod podmínkou, že prospěch z ní budou mít výlučně zemědělci a že nebude kumulována s jinými druhy podpory.
(44)
Vzhledem k tomu, že podpora kompenzuje poměrnou část předem stanovených poplatků (100 % za sběr a 75 % za zpracování), dospěla Komise k závěru, že prospěch z ní mají výlučně zemědělci a že sdružení ZT nevzniká ekonomická výhoda.
2.5.3 Vztah schválené podpory NN 33/03 a N 15/04 k úhradě přeúčtovávaných nákladů
(45)
Obě schválená opatření podpory (dále jen „zemědělská podpora“) jsou v účetnictví ZT zachycena jako příjmy. Ve ztrátách, jež sdružení vykazuje před započtením úhrad přeúčtovávaných nákladů a jež jsou uvedeny v bodu odůvodnění (36), jsou tedy již zohledněny příjmy ZT v podobě zemědělské podpory.
(46)
Z uvedeného vyplývá, že ZT své zbývající ztráty hradí nejen ze zemědělské podpory, nýbrž i z úhrady přeúčtovávaných nákladů.
3. DŮVODY PRO ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(47)
Podle názoru stěžovatelky by nemohlo sdružení ZT ekonomicky přežít, pokud by jeho členové prostřednictvím úhrady přeúčtovávaných nákladů nehradili ztráty, jež sdružení každoročně z neškodného odstraňování jeho vlastního materiálu i materiálu cizího vznikaly. ZT, jež má podle tvrzení stěžovatelky na neškodné odstraňování svého vlastního materiálu monopol, a tedy není vystaveno konkurenci, nabízí na otevřených trzích cizího materiálu ceny, jež nedosahují tržní úrovně. Cenová politika sdružení je zaměřena jen na to, aby byla vytížena jeho zařízení, jejichž kapacity by jinak zůstaly z velké části nevyužity.
(48)
Stěžovatelka se domnívá, že v důsledku úhrady přeúčtovávaných nákladů dochází ve vícero ohledech k narušení hospodářské soutěže. Zejména pak na adresu ZT kritizuje cenotvorbu jednak v případě materiálu kategorie 3, jednak v případě nabídky do soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku:
a)
Sdružení ZT údajně vyžaduje za neškodné odstraňování jatečního odpadu nikoli poplatky, které by odpovídaly zpracovanému objemu, nýbrž pevnou cenu na jedno zvíře. Pro menší jatka, jimž separace materiálu kategorie 3 od materiálu kategorie 1 a 2 způsobuje vyšší náklady nežli jatkám větším a vybavenějším, je tak zajímavější separaci neprovádět a materiál kategorie 3 spolu s jatečním odpadem kategorie 1 a 2 předávat ZT. ZT tedy nenabízí neškodné odstraňování jatečního odpadu za ceny, které by pokrývaly jeho náklady, neboť do svých poplatků nezapočítává dodatečné náklady na současné zpracování materiálu kategorie 3.
b)
Soutěž o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 v severním a středním Hesensku mohlo ZT vyhrát údajně jen proto, že mělo své fixní náklady na rezervaci kapacity již pokryty díky přeúčtovávání nákladů, a mohlo tedy nabízet nižší poplatky.
(49)
Německo oproti tomu zastává názor, že je přeúčtovávání nutné k pokrytí nákladů, jež sdružení ZT vznikají ze závazku udržovat rezervu pro případ nákazy. K doložení tohoto stanoviska předložilo Německo znalecký posudek výzkumného ústavu Fraunhofer (21) z března 2007 (dále jen „posudek ústavu Fraunhofer“). Tento posudek má prokázat, že náklady na udržování rezervy pro případ nákazy tvoří zhruba 50 % celkových nákladů na kapacitu. Přeúčtovávání je podle Německa nezbytné i k pokrytí nákladů na sanaci starých provozů.
(50)
Ve svém předběžném posouzení Komise nejprve konstatovala, že úhrada přeúčtovaných nákladů přináší sdružení ZT v zásadě ekonomickou výhodu, neboť snižuje jeho běžné výdaje, a že jsou naplněny rovněž ostatní znaky státní podpory.
(51)
Poukázala na to, že jsou podobné státní podpory na provoz zpravidla zakázány. Následně vyjádřila pochybnosti o tom, do jaké míry lze úhradu přeúčtovávaných nákladů odůvodnit jako vyrovnávací platbu za udržování rezervy pro případ nákazy. Komise přitom vycházela ze všech čtyř kritérií rozsudku ve věci Altmark (22):
a)
Podnik příjemce musí být skutečně pověřen plněním závazků veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasným způsobem definovány.
b)
Parametry pro výpočet kompenzace musí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem.
c)
Kompenzace nesmí překračovat nutné částky pro pokrytí všech nebo částečných nákladů způsobených plněním závazků veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů a dále rozumně stanovených marží pro tato plnění.
d)
Není-li podnik, který má plnit závazky veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní vybrat uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku.
(52)
Pokud jde o otázku, zdali se v daném případě jedná o službu obecného hospodářského zájmu, vyjádřila Komise pochybnosti o tom, je-li na udržování rezervy pro případ nákazy veřejný zájem dán, neboť podle zásady „znečišťovatel platí“ mají povinnost k neškodnému odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu zemědělci, kterým je výše uvedenou státní podporou, kterou schválila Komise, odpovídajícím způsobem i poskytována pomoc. Navíc je sporné, je-li přeúčtovávání nákladů nezbytné. Praxe z jiných německých spolkových zemí totiž ukazuje, že zařízení soukromých provozovatelů mají dostatečnou kapacitu pro případ nákaz zvířat, aniž by za její udržování dostávali vyrovnávací platbu navíc.
(53)
Komise dále vyjádřila pochybnost o tom, zdali stanovy sdružení ZT splňují požadavky na transparentní pověřovací akt, neboť před rokem 2010 nebylo udržování rezervy pro případ nákazy vymezeno náležitým způsobem jako jeden ze závazků veřejné služby, jež mělo ZT plnit, a nebyly uvedeny ani potřebné parametry pro výpočet souvisejících nákladů.
(54)
Pokud jde o nezbytnost poskytovat vyrovnávací platbu, vznesla Komise otázku, zdali úhrada přeúčtovávaných nákladů nemá ve skutečnosti financovat ztráty z nerentabilních nevyužitých kapacit. Je sporné, je-li další přeúčtovávání nutné, když v jiných spolkových zemích hradí veškeré náklady prostřednictvím poplatků znečišťovatelé.
(55)
Vzhledem k tomu, že sdružení ZT nebylo vybráno ve veřejné soutěži, je sporné, jedná-li se o průměrný, dobře řízený podnik.
(56)
Komise tedy dochází k předběžnému závěru, že je nutno detailně přezkoumat, je-li přeúčtovávání nákladů ZT na udržování rezervy pro případ nákazy skutečně nezbytné, nebo zdali by trh sám v případě nákazy neposkytl zařízení s dostatkem volných kapacit.
(57)
V neposlední řadě Komise zpochybnila tvrzení Německa, podle nějž lze úhradu přeúčtovaných nákladů odůvodnit jako kompenzaci nákladů na sanaci starých provozů. Podle bodu 132 pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí z 1. dubna 2008 (dále jen „pokyny k podpoře na ochranu životního prostředí) (23) lze takovou podporu pokládat za slučitelnou se společným trhem v zásadě jen tehdy, nelze-li příjemce učinit odpovědným podle právních předpisů členského státu, což v tomto případě zřejmě neplatí.
4. ŘÍZENÍ PŘED VNITROSTÁTNÍMI SOUDY
(58)
Ve svém rozsudku z 16. prosince 2010 BVerwG konstatuje, že přeúčtování nákladů za rok 2010 nepředstavuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť jsou splněna kritéria z rozsudku Altmark. K úhradě přeúčtovaných nákladů z dřívějšího období se soud nevyjádřil, neboť žalobu v části týkající se úhrad přeúčtovaných nákladů z období před rokem 2010 nepokládal za přípustnou.
4.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(59)
Podle názoru BVerwG představuje neškodné odstraňování vedlejších živočišných produktů podle nařízení o vedlejších produktech živočišného původu a § 3 odst. 1 TierNebG službu obecného hospodářského zájmu a zahrnuje i udržování rezervy pro případ nákazy.
(60)
BVerwG rozlišuje mezi kapacitami, jež jsou používány pro běžný provoz, včetně kapacit nevyužitých z provozních důvodů („nevyužitá provozní kapacita“), a kapacitou, která zůstává zpravidla nevyužita. Pokud by úhrada přeúčtovávaných nákladů pokrývala náklady na běžnou kapacitu včetně nevyužité provozní kapacity, pak by se BVerwG připojil k názoru, že s ohledem na zásadu „znečišťovatel platí“ představuje tato úhrada státní podporu.
(61)
Pokud by však tato úhrada pokrývala náklady na nevyužité kapacity, které jsou udržovány výhradně pro případ nákazy, pak by státní podporu podle názoru soudu nepředstavovala. Přitom není důležité, že tato nevyužitá kapacita může být větší, než vyžaduje provoz, neboť z podstaty věci vyplývá, že zpravidla využívána není. Jiný závěr by bylo nutno vyvodit pouze v případě indicií, že je tato nevyužitá kapacita využívána i v běžném provozu (např. na neškodné odstraňování materiálu kategorie 3). Taková situace však zjevně není dána, a proto se v případě přeúčtovávání nákladů jedná výhradně o kompenzaci nákladů, jež plynou ze závazku veřejné služby udržovat rezervu pro případ nákazy.
4.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(62)
Ke kritériu transparentnosti BVerwG konstatuje, že dne 2. února 2010, tedy bezprostředně před vydáním výměrů přeúčtovávaných nákladů za rok 2010, došlo ke změně stanov sdružení. Soud dospěl k závěru, že § 9 stanov z roku 2010 specifikoval, že toto přeúčtovávání slouží výlučně ke kompenzaci nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy.
4.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(63)
Díky změněnému § 9 stanov sdružení je podle názoru soudu zajištěno, že přeúčtovávání slouží výlučně ke kompenzaci nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy.
(64)
Navíc se v případě rozhodnutí o dimenzování této rezervní kapacity nejedná o vnitropodnikové rozhodnutí, které by muselo být přijímáno na základě ekonomické rentability této kapacity. Udržování rezervy pro případ nákazy je přirozeně nerentabilní, neboť náklady na tuto nevyužitou kapacitu nejsou souměřitelné s pravděpodobností propuknutí takové nákazy na velkém území.
4.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(65)
Čtvrté kritérium nelze podle názoru BVerwG na daný případ použít, neboť neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 probíhá odděleně od odstraňování materiálu kategorie 3. Podle názoru soudu se veřejné a komerční služby ZT nepřekrývají, zatímco v případu Altmark byla soukromému autobusovému podniku uložena celá řada závazků veřejné služby (např. pokud jde o počet zastávek a o jízdní řád). Tyto závazky pak výrazně měnily způsob poskytování související dopravní služby. Úhrady přeúčtovaných nákladů ve prospěch ZT tedy sloužily ke kompenzaci nákladů veřejné služby, která je poskytována mimo trh.
(66)
BVerwG dále zastává názor, že veřejnoprávní subjekt smí své úkoly, jež spadají do sféry obecného zájmu, plnit sám, aniž by byl nucen se obracet na soukromé poskytovatele služeb. S ohledem na judikaturu Soudního dvora v oblasti veřejných zakázek BVerwG konstatuje, že má veřejnoprávní subjekt právo se rozhodnout, zdali určitý úkol splní svými vlastními prostředky, nebo si tyto prostředky opatří na trhu (24).
5. VYJÁDŘENÍ STĚŽOVATELKY
5.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(67)
Stěžovatelka uvádí, že je-li udržována rezerva pro případ nákazy, pak se s ohledem na zásadu „znečišťovatel platí“ nejedná o službu obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU.
(68)
Jakožto znečišťovatele lze snadno identifikovat zemědělce a jatka: zemědělci totiž profitují z účinného potírání nákaz zvířat, které mohou představovat riziko pro jejich stáda, a tedy jejich majetek. Jatka zase mohou díky rychlému a účinnému boji proti těmto nákazám vykonávat v běžném rozsahu svou podnikatelskou činnost.
(69)
Zásadu „znečišťovatel platí“ uznávají též příslušné německé zákony, v nichž jsou za znečišťovatele, kteří musí hradit náklady na neškodné odstranění daného materiálu, zpravidla označováni zemědělci a jatka (25).
5.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(70)
Podle tvrzení stěžovatelky začalo sdružení ZT uvádět, že bylo udržováním rezervy pro případ nákazy pověřeno již od počátku, teprve poté, co byla zahájena řízení před vnitrostátními soudy a co své šetření zahájila i Komise. Předtím, než byly v roce 2010 změněny stanovy ZT, neexistovalo ani výslovné zadání, aby ZT takovou rezervu udržovalo, ani nebyly předem stanoveny parametry výpočtu vyrovnávací platby.
5.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(71)
Stěžovatelka tvrdí, že zařízením na neškodné odstraňování těl zvířat nevznikaly v důsledku pověření udržovat rezervu pro případ nákazy žádné čisté náklady.
5.3.1 Rezerva pro případ nákazy je pokryta nevyužitou provozní kapacitou
(72)
Zařízení na neškodné odstraňování těl zvířat jsou podle tvrzení stěžovatelky v Německu provozována zpravidla 5 či 6 dní v týdnu v 2směnném provozu s tím, že odchylky činí +/- 5 %, měřeno v hodinách provozu. Vlivem sezónních výkyvů běží v době silné poptávky 3směnný provoz, který je v době slabé poptávky opět omezen na provoz 5denní ve 2 směnách. Böckenhoffův znalecký posudek (26) dokazuje, že díky třetí směně během týdne a dalším směnám o víkendech lze udržovat dostatečnou rezervu pro případ nákazy s cílem zvládnout v takovém případě vyšší přísun materiálu.
(73)
Potřebnou rezervu pro případ nákazy tedy lze pokrýt pomocí nevyužité provozní kapacity, která je dána při běžném provozu zařízení. Stěžovatelka zdůrazňuje, že se z uvedeného důvodu sama nikdy necítila nucena realizovat za účelem udržování dostatečné rezervy takového druhu další investice.
(74)
Uvádí dále, že je při plánování kapacit zařízení na neškodné odstraňování materiálu nutno zohlednit kapacity sousedních spolkových zemí. V případě propuknutí nákazy ve velkém měřítku lze totiž využít kapacity jiných spolkových zemí, aby bylo možno zvládnout krátkodobý nárůst potřeby kapacit. Převozu materiálu kategorie 1 a 2 nebrání žádné zákonné předpisy. Příslušné německé právní předpisy (27) naopak stanoví, že lze v případě nákazy využít kapacit sousedních území jakožto možnosti, která se nabízí při řešení nedostatečné zpracovatelské kapacity.
5.3.2 Celkové náklady lze financovat pravidelnými příjmy z poplatků
(75)
Podle údajů stěžovatelky jsou náklady na veškeré kapacity zpravidla financovány z příjmů z poplatků, jež podniku pověřenému neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 plynou z jeho běžné podnikatelské činnosti. Vzhledem k tomu, že jsou náklady na nevyužité provozní kapacity pevnou součástí nákladů daného provozního zařízení, lze je do výpočtu těchto poplatků zahrnout. Stěžovatelka přitom odkazuje mj. na rozsudek BVerwG (28), který specifikuje, že náklady na věcně opodstatněné kapacitní rezervy lze do poplatků započítávat.
(76)
V deseti z šestnácti spolkových zemí (Berlín, Braniborsko, Brémy, Dolní Sasko, Durynsko, Hamburk, Meklenbursko-Přední Pomořansko, Sasko-Anhaltsko, Severní Porýní-Vestfálsko a Šlesvicko-Holštýnsko) jsou neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 pověřeny výlučně podniky v soukromém vlastnictví. V některých z těchto spolkových zemí, např. v Dolním Sasku, Severním Porýní-Vestfálsku a Šlesvicku-Holštýnsku, se přitom nacházejí regiony se zvláště vysokým stavem hospodářských zvířat. V Bavorsku a Hesensku jsou tímto úkolem pověřeny podniky v soukromém vlastnictví jen zčásti.
(77)
Ve spolkových zemích, v nichž jsou neškodným odstraňováním vedlejších produktů živočišného původu pověřeny stěžovatelka či její podniky ve skupině, tedy v Durynsku, Meklenbursku-Předním Pomořansku a Sasku-Anhaltsku, stanovují maximální roční kapacitu, kterou je příslušné zařízení povinno udržovat, společně příslušný orgán a daný pověřený podnik. Tyto kapacity jsou pokládány za dostatečné na to, aby dokázaly v případě nákazy zvládnout vyšší poptávku. V některých soutěžích o veřejné zakázky v Severním Porýní-Vestfálsku je podle informací stěžovatelky rozsah rezervy pro případ nákazy uváděn v podmínkách soutěže. Jako příklad stěžovatelka uvádí soutěž o veřejnou zakázku v okrese Steinfurt, v níž byla výše této rezervy stanovena na 5 % stavu hospodářských zvířat za minulý rok. Poplatky za neškodné odstraňování materiálu jsou kalkulovány tak, aby byly celkové fixní náklady příslušných zařízení plně refinancovány z poplatků, jež jsou zemědělcům a jatkám fakturovány.
(78)
Praxe z ostatních spolkových zemí tedy podle tvrzení stěžovatelky ukazuje, že je celkové náklady zařízení na neškodné odstraňování materiálu - včetně nákladů na rezervu pro případ nákazy - možno plně financovat z příjmů z poplatků, takže není nutné, aby veřejný sektor hradil další vyrovnávací platby.
5.3.3 Skutečné použití úhrady přeúčtovaných nákladů ze strany ZT
(79)
Stěžovatelka uvádí, že ZT nepoužívá úhradu přeúčtovaných nákladů pouze k financování ztrát z běžného provozu, nýbrž i k financování ztrát z udržování nadměrných kapacit, jež jsou později využívány pro jiné účely než účely sdružení.
5.3.3.1 Využití údajné rezervy pro případ nákazy k plnění veřejné zakázky pro severní a střední Hesensko
(80)
Ze srovnání údajů o nevyužité kapacitě, jež ve svém posudku uvádí ústav Fraunhofer (29) a jež v nabídce do soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku v roce 2009 uvádí ZT, podle stěžovatelky vyplývá, že tato nevyužitá kapacita ZT v průběhu času zřetelně klesá: Zatímco podle posudku ústavu Fraunhofer činila tato nevyužitá kapacita (a tedy i údajně nezbytná rezerva pro případ nákazy) v roce 2005 ještě zhruba 50 % celkové kapacity, vyplývá z nabídky ZT pro severní a střední Hesensko, že do roku 2009 klesla na pouhých 35 %.
(81)
Za předpokladu, že bylo ZT skutečně pověřeno úkolem, aby udržovalo rezervu pro případ nákazy, a že přiměřenou výši této rezervy představuje 50 % průměrné kapacity ZT (jak konstatuje posudek ústavu Fraunhofer), pak by toto sdružení nebylo ani s to účastnit se soutěže o veřejnou zakázku v severním Hesensku, ani přebírat další závazky k neškodnému odstraňování materiálu v Bádensku-Württembersku.
(82)
Nicméně vzhledem k tomu, že ZT v uvedené soutěži v severním Hesensku danou zakázku skutečně získalo a že se zavázalo poskytovat další plnění v oblasti neškodného odstraňování materiálu, využilo ZT nutně část údajně nezbytné rezervy pro případ nákazy na svůj běžný provoz. Je tedy zřejmé, že z úhrady přeúčtovaných nákladů financovalo náklady na nevyužitou kapacitu, kterou nepotřebovalo k udržování uvedené rezervy.
5.3.3.2 Financování přebytečných nevyužitých kapacit
(83)
Stěžovatelka srovnává stávající nevyužitou kapacitu ZT s nevyužitými kapacitami, které jsou k dispozici v jiných spolkových zemích. Dospívá k závěru, že zohledníme-li různé stavy hospodářských zvířat, pak nevyužité kapacity ZT překračují nevyužité kapacity v jiných spolkových zemích, které jsou k dispozici jako rezerva pro případ nákazy, o čtyř- až pětinásobek. Přeúčtováváním nákladů jsou tedy financovány nevyužité kapacity, které jsou oproti praxi v jiných spolkových zemích výrazně vyšší nežli potřebná rezerva pro případ nákazy. Těchto nadměrných nevyužitých kapacit pak může ZT následně využít pro jiné účely, než jaké vymezují jeho stanovy, např. pro účast v soutěži o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku.
5.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(84)
Stěžovatelka uvádí, že na rozdíl od praxe ve většině jiných spolkových zemí nezískalo ZT danou zakázku v rámci veřejné soutěže. Navíc nebyla provedena žádná analýza, která by porovnala náklady ZT s náklady průměrného, dobře řízeného podniku.
(85)
Přitom z právního hlediska nebránilo podle názoru stěžovatelky nic tomu, aby v Porýní-Falci soutěž o veřejnou zakázku proběhla.
5.5 Narušení hospodářské soutěže na cizích trzích ZT
5.5.1 V soutěži o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku podalo ZT nabídku pod úrovní skutečných nákladů
(86)
Podle stěžovatelky lze narušení hospodářské soutěže, které je důsledkem úhrady přeúčtovávaných nákladů, doložit na průběhu soutěže o veřejnou zakázku v severním Hesensku:
(87)
Před vypsáním soutěže byl neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 v tomto regionu pověřen podnik Tierbeseitigungsanlage Schäfer GmbH (dále jen „TBA Schäfer“), který je podnikem ve skupině stěžovatelky. V soutěži o veřejnou zakázku v roce 2009 se však podnik TBA Schäfer nemohl proti sdružení ZT prosadit. Zatímco sám totiž musel nabídku předložit na základě úplných nákladů, mohlo sdružení ZT nabídnout poplatky, které nedosahovaly úrovně nákladů, neboť část jeho nákladů na kapacitu již byla financována z úhrady přeúčtovávaných nákladů.
(88)
Další doklad toho, že sdružení ZT v soutěži o veřejnou zakázku v severním Hesensku podalo nabídku na cenu pod úrovní nákladů, vyplývá z porovnání s poplatky, které toto sdružení vybírá na svém spádovém území. Tento poplatek činí 328 EUR za tunu, zatímco v nabídce ve veřejné soutěži v severním Hesensku uvedlo ZT pouhých 208 EUR za tunu. Náklady na sběr materiálu se na obou územích nijak výrazně neliší, a proto není zřejmé, jak může ZT nabízet přesně tutéž službu v severním Hesensku za poplatky, které jsou zhruba o třetinu nižší než poplatky na jeho vlastním spádovém území.
(89)
Vzhledem k tomu, že nákladová základna podniku TBA Schäfer byla známa z dřívějších soutěží o veřejné zakázky, bylo pro sdružení ZT snadné podat nabídku na 208 EUR za tunu, tedy o pouhá 4 EUR nižší, než na kolik zněla nabídka podniku TBA Schäfer ve výši 212 EUR za tunu, a tím soutěž vyhrát.
5.5.2 Poplatky sdružení ZT za neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 jsou pod úrovní skutečných nákladů
(90)
Stěžovatelka potvrzuje, že je v důsledku politiky paušálních cen, kterou ZT v Porýní-Falci sleduje, deformován ekonomický stimul k tomu, aby jatka oddělovala materiál kategorie 3 od materiálu kategorie 1 a 2. Značný objem materiálu kategorie 3, který by mohl být jinak zpracován na krmivo pro zvířata v zájmovém chovu, je tak odstraňován společně s méněcenným materiálem kategorie 1 a 2 (30).
(91)
Navíc je objem materiálu kategorie 3, který se vlivem cenové politiky sdružení ZT dostává mimo trh, vyšší, než předpokládala Komise ve svém předběžném posouzení trhu. V 33. bodu odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení je uvedeno, že k oddělování materiálu kategorie 3 dochází v Porýní-Falci v 72 % případů všech porážek. Tento údaj však vychází výlučně z počtu porážek. Pokud bychom zohlednili, že při porážce skotu vzniká materiálu kategorie 3 podstatně více nežli při porážce prasat, zjistili bychom, že je z něj oddělováno pouze 45 %. Narušení trhu v důsledku cenové politiky sdružení ZT je tedy ještě výraznější, než se doposud předpokládalo.
6. VYJÁDŘENÍ SDRUŽENÍ ZT
(92)
Vyjádření sdružení ZT je v relevantní argumentaci totožné s vyjádřením Německa, které je shrnuto v následujícím oddíle. V zájmu eliminace opakování proto není vyjádření sdružení ZT znovu reprodukováno.
7. VYJÁDŘENÍ NĚMECKA
(93)
Německo popírá, že by úhrada přeúčtovávaných nákladů, kterou stanovy sdružení ZT upravují, představovala nedovolenou podporu, neboť jsou naplněna kritéria z rozsudku ve věci Altmark. Podle Německa je tato podpora slučitelná s vnitřním trhem, neboť přeúčtovávané náklady nejsou vyšší nežli náklady na udržování rezervy pro případ nákazy a na sanaci starých provozů.
7.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(94)
Německo úvodem konstatuje, že udržování rezervy pro případ nákazy představuje službu obecného hospodářského zájmu. Tento argument opírá o skutečnost, že se v případě neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o povinnost obcí.
(95)
Tyto územní celky pověřily plněním této povinnosti sdružení ZT jakožto veřejnoprávní korporaci způsobilou k právům a povinnostem. Obecný hospodářský zájem spočívá v daném případě v tom, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 slouží ochraně lidského zdraví, což platí zejména v případě nákazy.
(96)
Proti sdružení ZT přitom nehovoří skutečnost, že jeho financování umožňovaly rovněž pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013. Tyto předpisy totiž upravují pouze financování nákladů na neškodné odstraňování mrtvých těl zvířat (uhynulých hospodářských zvířat), neupravují však financování nákladů na udržování rezervy pro případ nákazy. V případě úhrady přeúčtovávaných nákladů se tedy ani nemůže jednat o kumulaci se schválenou státní podporou na testy TSE.
(97)
Navíc lze v případě neškodného odstraňování uhynulých hospodářských zvířat identifikovat jakožto znečišťovatele zemědělce, zatímco v případě nákladů na rezervu pro případ nákazy již není identifikace znečišťovatelů tak jednoznačná.
7.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(98)
Podle tvrzení Německa je sdružení ZT neškodným odstraňováním vedlejších produktů živočišného původu pověřeno na základě TierNebGAG RP od roku 1979.
(99)
Stanovami sdružení, jež byly změněny dne 1. února 2010, byl určen rozsah potřebné rezervy pro případ nákazy a parametry výpočtu čistých nákladů. Základem pro tyto propočty byl posudek ústavu Fraunhofer.
(100)
Německo zdůrazňuje, že úhrady přeúčtovávaných nákladů, jež sdružení ZT od jeho členů plynuly, byly objektivně a transparentně stanoveny již před změnou stanov v roce 2010. Shromáždění členů ZT se zejména ve veřejném řízení usneslo na hospodářském plánu na uvedený rok ve formě stanov, které schválil dozorčí orgán a které byly zveřejněny v zemských věstnících Porýní-Falci a Hesenska a v úředním věstníku Sárska.
7.3 Třetí kritérium podle rozsudku Altmark
(101)
Podle názoru Německa je udržovaná rezerva pro případ nákazy nezbytná k zajištění ochrany lidského zdraví v případě, že by došlo k propuknutí nákazy.
7.3.1 Posudek o rozsahu rezervy pro případ nákazy
(102)
Rozsah rezervy pro případ nákazy je podle vyjádření Německa určen ve stanovách sdružení ve znění změn z 2. února 2010 na základě posudku ústavu Fraunhofer. Po zahájení řízení si Německo vyžádalo další znalecký posudek (31) Ústavu pro strukturální výzkum a plánování v intenzivních zemědělských oblastech (Institut für Strukturforschung und Planung in agrarischen Intensivgebieten) (dále jen „posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc“).
(103)
Posudek ústavu Fraunhofer odhaduje objem materiálu, s nímž je nutno počítat v případě různých scénářů, v nichž uvažuje i pravděpodobnost jejich naplnění. Posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc sleduje metodicky podrobný přístup, s jehož pomocí modeluje jednotlivé scénáře rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat.
(104)
Obě studie dospěly k závěru, že stávající celkové kapacity sdružení ZT stačí na to, aby vedle běžného objemu jeho vlastního materiálu i materiálu cizího v průměrné výši 1 700 tun týdně dokázaly zpracovat i objemy, které jsou důsledkem jak krátkodobých, tak déle trvajících epidemií.
7.3.1.1 Krátkodobé epidemie
(105)
Z posudku ústavu ISPA pro Porýní-Falc podle názoru Německa vyplývá, že v případě krátkodobých epidemií, kdy je po dobu 2-5 dnů třeba počítat s až 200 tunami denně navíc, lze tento materiál vzniklý navíc zpracovat bez problémů. Zpracováván by byl společně s běžným objemem za využití stávající týdenní nevyužité kapacity až 1 523 tun ve 3směnném provozu po dobu 5 dnů, aniž by bylo zapotřebí organizovat mimořádné směny o víkendu.
(106)
I v případě epidemií, jež by zasahovaly větší části spádového území sdružení, se ukazuje, že by oněch 1 300 až 1 800 tun týdně navíc, které by vznikaly po dobu 8 týdnů, bylo možno zpracovat, pokud by byly zorganizovány směny o víkendu, a bylo by tak možno využít krátkodobě nevyužitých kapacit až 2 819 tun týdně (viz též tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
7.3.1.2 Dlouhodobé epidemie
(107)
Tento scénář vychází ze situace, jež vyvstala v roce 2001 ve Velké Británii. Předpokládá, že na celém spádovém území sdružení vypukne nákaza slintavky a kulhavky a poraženo je 10 % zvířat. Podle scénáře by bylo nutno během 18 týdnů odstranit v průměru 1 300 tun týdně. Posudek ústavu ISPA pro Porýní-Falc podle názoru Německa ukazuje, že by zařízení ZT byla schopna dlouhodobě zpracovávat vedle běžného objemu rovněž tento objem, a to v 5denním 3směnném provozu (viz tabulka 3 v oddílu 9.3.1).
7.3.1.3 Závěry z předložených studií
(108)
Předložené studie podle názoru Německa dokládají, že celkové stávající kapacity v případě 5denního 3směnného provozu postačují na to, aby vedle běžného objemu zpracovaly i objemy vzniklé navíc v případě krátkodobých i déle trvajících epidemií. Přitom není podle většiny scénářů vůbec zapotřebí organizovat mimořádné směny, které přicházejí v úvahu ještě o víkendech v případě plného provozu po dobu 6-12 týdnů.
(109)
Studie vyvozují závěr, že má sdružení ZT v případě 5denního 3směnného provozu celkově dostatečnou kapacitu na to, aby dokázalo zpracovat běžný objem i materiál, s nímž je nutno počítat v případě déle trvajících epidemií. Aktuálně dostupnou celkovou kapacitu tedy nelze hodnotit jako předimenzovanou, nýbrž jako přiměřenou potřebám.
7.3.2 Náklady na rezervu pro případ nákazy
(110)
Propočty nákladů na rezervu pro případ nákazy, jež Německo předložilo, se řídí přístupem, který sleduje posudek ústavu Fraunhofer. Náklady na kapacitu jsou tedy mezi běžný provoz a rezervu rozděleny podle průměrného vytížení celkové kapacity, která je k dispozici v 5denním 3směnném provozu. Platí, že v průměru využívá ZT při běžném provozu svou celkovou kapacitu, kterou má k dispozici při 5denním 3směnném provozu, zhruba z 50 %.
(111)
Vzhledem k této vytíženosti je běžnému provozu a rezervě pro případ nákazy přiřazeno po zhruba 50 % nákladů na kapacitu na sběr a zpracování materiálu (32). Náklady na udržování uvedené rezervy tedy dosahují následující výše:
Tabulka 2
Náklady na rezervu pro případ nákazy v období 2000-2009 podle výpočtu Německa
(v EUR)
Náklady na rezervu pro případ nákazy
2000
2 250 106
2001
2 608 383
2002
3 163 429
2003
3 121 934
2004
3 133 539
2005
2 986 695
2006
2 793 466
2007
2 606 508
2008
2 507 167
2009
1 961 515
Průměr
2 784 282
(112)
Je nutno vzít v úvahu, že v letech 2000 a 2001 bylo rezervě pro případ nákazy přiřazeno jen zhruba 45 % nákladů na kapacitu a že v roce 2009 byla tato rezerva snížena o zhruba pětinu v důsledku přijetí zakázky pro severní a střední Hesensko. Za roky 1998 a 1999 není propočet nákladů na rezervu k dispozici.
7.3.3 Financování nákladů na rezervu pro případ nákazy z úhrad přeúčtovávaných nákladů
(113)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů, která sdružení od jeho členů plyne, je podle vyjádření Německa za sledované období s výjimkou roku 2009 nižší, než kolik činí náklady na rezervu pro případ nákazy uvedené v tabulce 2. V roce 2009 se konečná výše úhrady těmto nákladům rovnala.
(114)
Německo uvádí, že náklady na udržování rezervy pro případ nákazy nejsou zakalkulovány do poplatku účtovaného uživatelům, neboť to neumožňuje zákon. Podle § 7 zákona Porýní-Falce o odvodech obcím (Kommunalabgabengesetz Rheinland-Pfalz, dále jen „KAG RP“) sice mohou územní korporace k pokrytí nákladů vybírat od uživatelů veřejných zařízení protiplnění v podobě poplatků, přitom však nesmí mezi plněním, jež dané zařízení poskytuje, a výší poplatku vznikat zjevný nepoměr. Podle § 8 KAG RP se náklady, z nichž se poplatky účtované uživatelům odvíjejí, počítají v souladu s podnikohospodářskými zásadami kalkulace nákladů. Podle vyjádření Německa lze však poplatky vybírat pouze za neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, nikoli za udržování rezervy pro případ nákazy. Tato rezerva totiž není udržována v podobě protiplnění v zájmu jednotlivého poplatníka, nýbrž pro účely potírání budoucích rizik v zájmu veřejnosti.
7.3.4 Financování v jiných spolkových zemích
(115)
Na žádost Komise provedlo Německo celostátní průzkum praxe, jež panuje při určování a financování rezervy pro případ nákazy.
(116)
Odhlédneme-li od spádového území ZT, je ve všech spolkových zemích tato rezerva pokrývána z nevyužitých provozních kapacit, které jsou k dispozici přes týden a o víkendu. Podle Böckenhoffova znaleckého posudku nejsou zpravidla realizovány žádné další investice do kapacit, jež by měly sloužit potírání nákaz. Jako rezerva pro případ nákazy postačují stávající nevyužité kapacity z třetí směny přes týden a o víkendu. Nově se nyní používají alternativní metody výpočtu, jež se opírají o znalecké posudky (např. posudek ústavu ISPA pro Dolní Sasko (33)) nebo o dohody s příslušnými zájmovými skupinami. Zůstává však u základního poznatku Böckenhoffova znaleckého posudku, podle nějž není nutné, aby byly realizovány další investice do nevyužívaných kapacit.
(117)
Nevyužité provozní kapacity jsou financovány z poplatků nebo úplat (v závislosti na právní formě provozovatele). Klíč, podle nějž jsou tyto kapacity rozdělovány mezi neškodné odstraňování uhynulých zvířat a jateční odpad, je přitom upraven různým způsobem.
(118)
Pokud jde o podporu zemědělcům při neškodném odstraňování uhynulých zvířat podle pokynů TSE a podle pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013, financuje většina spolkových zemí poplatky za neškodné odstraňování uhynulých zvířat z 67 % až 75 %.
a)
Bádensko-Württembersko a Severní Porýní-Vestfálsko: Majitelé zvířat hradí 25 % nákladů na zpracování materiálu. Zbylých 75 % nákladů na zpracování a 100 % nákladů na sběr je financováno z prostředků veřejného sektoru (okresů a spolkových zemí).
b)
Sasko-Anhaltsko, Durynsko a Braniborsko: Majitelé zvířat hradí 25 % nákladů na sběr a 33 % nákladů na zpracování materiálu. Zbylou část (75 % nákladů na sběr a 67 % nákladů na zpracování) hradí veřejný sektor.
c)
Bavorsko, Porýní-Falc a Sársko: Na úhradě nákladů na sběr se po jedné třetině podílejí okresy, fond pojištění Tierseuchenkasse a spolková země. Náklady na zpracování financují z 66 % veřejný sektor, z 25 % majitelé zvířat a z 8 % Tierseuchenkasse.
d)
V Sasku se na financování nákladů na sběr a zpracování podílí z 25 % majitelé zvířat, z 8 % Tierseuchenkasse a z 66 % veřejný sektor.
e)
V Dolním Sasku se na financování nákladů na sběr a zpracování podílí z 60 % Tierseuchenkasse a ze 40 % veřejný sektor. 25 % nákladů na zpracování přeúčtovává Tierseuchenkasse majitelům zvířat.
f)
Ve Šlesvicku-Holštýnsku hradí náklady na sběr i zpracování ze 100 % Tierseuchenkasse.
g)
V Meklenbursku-Předním Pomořansku hradí náklady na sběr a zpracování ze 100 % majitelé zvířat.
(119)
Z tohoto přehledu podle názoru Německa vyplývá, že je nepodstatné, zdali jsou náklady na rezervu pro případ nákazy zakalkulovány do poplatků a úplat, nebo zdali jsou tyto náklady financovány prostřednictvím přeúčtovávání nákladů, jako je tomu v případě Porýní-Falce. Rozhodující je, kdo tyto náklady skutečně hradí. Ukazuje se tak, že velkou část nákladů na rezervu financuje veřejný sektor prostřednictvím podpory poskytované podle pokynů TSE či pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013.
7.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark
(120)
Německo zastává názor, že právo Unie nestanoví povinnost otevírat prostřednictvím veřejných soutěží trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2. Uvedené potvrdil rovněž Soudní dvůr (34).
7.5 Žádné narušení hospodářské soutěže na trzích mimo sdružení ZT
(121)
Německo je toho názoru, že v tomto případě k narušení hospodářské soutěže na trzích nedošlo.
7.5.1 Neškodné odstraňování volných komodit prostřednictvím sdružení ZT bez křížových dotací
(122)
Německo se domnívá, že v případě materiálu kategorie 3 nedošlo využitím přeúčtovávání nákladů ze strany sdružení ZT k narušení hospodářské soutěže, neboť se nejedná o křížovou dotaci:
a)
Z ročních uzávěrek sdružení ZT jasně vyplývá, že ze zpracování odděleného materiálu kategorie 3 sdružení ZT již léta získává značné příspěvky na úhradu, čímž je křížová dotace vyloučena.
b)
Je-li materiál kategorie 3 dodáván spolu s materiálem kategorie 1 a 2, započítají se směsi (podle váhy) do poplatků již předem. To znamená, že do výše poplatků stanovené pravidly pro poplatky jsou již předem zahrnuty vypočítané objemy smíchaného materiálu dané kategorie.
(123)
Neexistuje žádný podklad pro tvrzení hlavní stěžovatelky, že z důvodu cenové politiky sdružení ZT se odděluje pouze 45 % materiálu kategorie 3. Sdružení ZT nikdy nezpracovalo tak velké objemy materiálu kategorie 3, což by potvrdil i náhled do příslušných statistických údajů. V případě roku 2009 lze potvrdit míru oddělení ve výši 72 %, kterou Komise uvedla při zahájení řízení.
(124)
Kromě toho lze ještě také poukázat na to, že ve spádové oblasti sdružení probíhá 85 % porážek v šesti podnicích, které oddělování materiálu provádějí v co nejširším rozsahu. Stěžovatelka v těchto podnicích pracuje a dostává od nich oddělený materiál kategorie 3. Stěžovatelka má tak přístup k trhům s materiálem kategorie 3 a má na těchto trzích velmi vysoký podíl.
7.5.2 Vypsání soutěže o veřejnou zakázku v severním a středním Hesensku
(125)
Skutečnost, že sdružení ZT v severním a středním Hesensku požaduje jinou úhradu než ve spádové oblasti sdružení, ještě není důvodem k narušení hospodářské soutěže. Rozdíly ve financování lze vysvětlit na základě rozdílných zákonných požadavků pro jejich výpočet. V Německu je neškodné odstraňování vedlejších produktů živočišného původu kategorie 1 a 2 podle § 3 odst. 1 TierNebG v zásadě povinností příslušných územních korporací v souladu s právními předpisy spolkové země. Financování může být proto v jednotlivých předpisech na spolkové či obecní úrovni upraveno rozdílně.
(126)
Pokud vedlejší produkty živočišného původu neodstraňuje subjekt, který je za to ze zákona odpovědný, ale někdo třetí, na něhož byla tato povinnost přenesena (jako v severním a středním Hesensku), pak by se předpisy pro výpočet neřídily podle právě platného zákona o obecních poplatcích, nýbrž podle „Pokynů pro stanovení cen na základě vlastních nákladů (Leitsätzen für die Preisermittlung aufgrund von Selbstkosten, dále jen „LSP“) (35).
(127)
Zejména pokud jde o výši úrokových nákladů, které lze započítat do poplatků či úplat, existují velké rozdíly mezi KAG RP a LSP, které se vztahují na sdružení ZT, neboť sdružení ZT své investice financovalo velkou měrou prostřednictvím úvěrů, za něž každý rok platí úroky v nezanedbatelné výši.
(128)
Zatímco podle § 8 KAG PR mohlo sdružení ZT tyto skutečné úrokové náklady započítat do výpočtu poplatků, dovoloval LPS u úplat v severním a středním Hesensku stanovit pouze vypočítané úroky vzhledem k průměrné hodnotě kapitálu nutného pro provoz podniku. Tím bylo znemožněno další přepočítávání veškerých vzniklých úrokových plateb.
(129)
Rovněž stížnost stěžovatelky, že ve veřejné soutěži v severním a středním Hesensku nezískal podnik TBA Schäfer veřejnou zakázku kvůli křížové dotaci udělené prostřednictvím přeúčtovávání nákladů, postrádá jakékoli zdůvodnění. Vyšší nabídku podniku TBA Schäfer lze vysvětlit tak, že podnik TBA Schäfer odhadl příliš nízké produkční výnosy a musí dodatečně platit vyšší administrativní náklady a vyšší úhrady přeúčtovávaných nákladů v rámci skupiny. Sdružení ZT naopak odhadlo výši produkčních výnosů správně, a protože není součástí koncernu, nemusí odvádět žádné podnikové úhrady přeúčtovávaných nákladů v rámci skupiny.
7.6 Sanace starých provozů
(130)
Německo uvádí, že část úhrady přeúčtovávaných nákladů, jež sdružení ZT dostává, slouží k pokrytí nákladů na sanaci dvou starých lokalit, Sprendlingen-Gensingen a Sohrschied.
(131)
Na obou lokalitách došlo v důsledku nasazení uhlovodíku ze strany bývalých majitelů či provozovatelů k znečištění půdy a podzemních vod. Obě lokality přešly do vlastnictví sdružení ZT při jeho založení v roce 1979.
(132)
Sdružení ZT mělo povinnost odstranit znečištění na základě sanačních rozhodnutí krajského úřadu v Koblenci ze dne 21. dubna 1997 a 31. března 1998. Na základě dodatečného rozhodnutí dne 13. července 2001 došlo k uložení ještě dalších podmínek týkajících se závazku sanace lokality Sprendlingen-Gensingen. Náklady na sanaci u obou lokalit činily v období 1998-2010 celkem 2 413 049 EUR.
7.6.1 Lokalita Sprendling-Gensingen
(133)
Německo uznává, že v souladu se sanačním rozhodnutím ze dne 31. března 1998 sdružení ZT v podstatě ručí za náklady na sanaci lokality Sprendlingen-Gensingen. Z hlediska pravidel pro státní podporu však nelze ospravedlnit, aby za náklady na sanaci v plné výši ručilo pouze sdružení ZT, neboť podle novější německé judikatury by neomezené ručení vedlo k nerovnému zacházení v porovnání se soukromými podniky.
(134)
Po rozhodnutí Spolkového ústavního soudu (Bundesverfassungsgericht) ze dne 16. února 2000 (36) by podle vnitrostátního práva soukromý podnik ručil pouze v míře, která je pro něj únosná. Tato míra je podle Spolkového ústavního soudu naplněna, když ručení překročí hodnotu pozemku. Ručení, které tuto míru překročí, nelze považovat za přiměřené stanovení obsahu a mezí za účelem ochrany vlastnictví zaručené v čl. 14 odst. 2 druhé větě německé ústavy. Sdružení ZT se však coby právnická osoba veřejného práva nemůže odvolávat na práva, která podle německé ústavy přísluší soukromým osobám, a proto se na něj toto omezení míry ručení nevztahuje.
(135)
Podle Německa vykazuje stará lokalita Sprendlingen-Gensingen zápornou tržní hodnotu, jelikož se rozvaha ze dne 31. prosince 2009 opírá o odhadovanou účetní hodnotu ve výši 128 500 EUR, ale náklady na sanaci, jejichž celková částka dosáhla mezitím výše 1 542 316 EUR, tuto hodnotu překročily. Tím byla uvedená míra ručení překročena.
(136)
Financování nákladů na sanaci překračující míru ručení prostřednictvím přeúčtovávání nákladů je třeba považovat za slučitelnou státní podporu podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí, neboť soukromé podniky musí ručit pouze za náklady na sanaci do výše tržní hodnoty pozemku.
7.6.2 Lokalita Sohrschied
(137)
Ačkoli bylo sdružení ZT coby znečišťovatel zavázáno k ručení sanačním rozhodnutím ze dne 21. dubna 1997, má Německo pochybnosti, zda by podle německého práva bývalo bylo sdružení ZT povinno převzít náklady za sanaci škod, které byly způsobeny bývalým vlastníkem či provozovatelem. Tyto skutečnosti jsou však staré více než 30 let, a proto se již otázky týkající se ručení nedají zodpovědět jednoznačným způsobem.
(138)
Německo má za to, že přeúčtovávání nákladů v rozsahu, v jakém přispívá na náklady na sanaci lokality Sohrschied, představuje slučitelnou formu státní podpory podle pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí, protože sdružení ZT nebylo sanací vázáno.
(139)
Dalším argumentem Německa je, že také lokalita Sohrschied vykazuje zápornou tržní hodnotu, a proto je i v tomto případě již uvedená míra ručení překročena.
8. HODNOCENÍ OBECNÝCH PŘEDPOKLADŮ EXISTENCE STÁTNÍ PODPORY PODLE ČL. 107 ODST. 1 SFEU (BEZ OHLEDU NA KRITÉRIA PODLE ROZSUDKU VE VĚCI ALTMARK)
(140)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.
8.1 Přeúčtovávání nákladů financované ze státních prostředků
(141)
Německo nepopírá, že se v případě úhrad přeúčtovaných nákladů ze strany členů sdružení ZT jedná o státní prostředky. Členové sdružení ZT jsou okresy a města v Porýní-Falci, v Sársku a Hesensku. Od roku 1979 vybírá sdružení ZT od svých členů na základě správních aktů úhradu přeúčtovaných nákladů, a proto se toto opatření rovná přímému převodu státních prostředků. Protože se jedná o správní akty, jsou úhrady přeúčtovaných nákladů přičitatelné státu.
8.2 Hospodářské zvýhodnění sdružení ZT
(142)
Příjemce podpory musí být nejprve podnikem. Pojem „podnik“ zahrnuje jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Tato definice se vztahuje jak na soukromé, tak na veřejné podniky (37). Hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu, a to zpravidla za úplatu (38). Sdružení ZT je podnikem, neboť nabízí služby na odstranění určitých vedlejších produktů živočišného původu za úplatu.
(143)
Úhrady přeúčtovávaných nákladů v zásadě přinášejí sdružení ZT ekonomickou výhodu, neboť snižují jeho běžné výdaje a není za ně poskytováno žádné přiměřené protiplnění. Německo však uvádí, že tyto úhrady měly pouze kompenzovat náklady, jež sdružení ZT vznikaly ze závazku udržovat rezervu pro případ nákazy, a že sdružení přitom žádná ekonomická výhoda nevznikala.
(144)
V rozsudku ve věci Altmark Soudní dvůr konstatoval, že kompenzace za plnění závazků veřejné služby nepředstavuje státní podporu, tj. nepřináší příjemci výhodu, jsou-li kumulativně splněna určitá kritéria (39).
(145)
Vzhledem k významu, jaký rozsudek ve věci Altmark pro tento případ má, je argumentace Německa, podle níž jsou kritéria z tohoto rozsudku splněna, předmětem samostatného a podrobného posouzení v oddílu 9.
8.3 Narušení hospodářské soutěže a dopad na obchod mezi členskými státy
(146)
Německo zastává názor, že trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 ze spádového území není otevřen hospodářské soutěži, takže lze narušení hospodářské soutěže i ovlivnění obchodu mezi členskými státy vyloučit.
(147)
Komise úvodem konstatuje, že je neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 předmětem regionálního monopolu. Nicméně většina příslušných územních korporací tento monopol zadává v podobě soutěží o veřejné zakázky, a daný trh tedy je tedy předmětem hospodářské soutěže. Potvrzením této skutečnosti je v daném případě soutěž o veřejnou zakázku vypsaná v severním a středním Hesensku.
(148)
V souladu s rozhodnutím Komise ze dne 23. února 2011 o státní podpoře Německa pro podniky Bahnen der Stadt Monheim (BSM) a Rheinische Bahngesellschaft (RBM) v rámci dopravního svazu Verkehrsverbund Rhein Ruhr C 58/06 (ex NN 98/05) (40) je Komise toho názoru, že je trh neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 otevřen hospodářské soutěži. Územním korporacím, jež jsou neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2 pověřeny, dávají právo Unie i vnitrostátní právní předpisy možnost volby, zdali na uvedeném trhu vyhledají prostřednictvím veřejné soutěže vhodného dodavatele, jehož tímto úkolem pověří, nebo zdali se o tuto činnost postarají samy v rámci interního řešení (41). Bez ohledu na argumentaci Německa, podle níž sdružení ZT splňuje kritéria pro interní zadání předmětných činností (42), tak úhrada přeúčtovávaných nákladů posiluje finanční pozici ZT oproti jiným potenciálním dodavatelům. Vzhledem k tomu, že se soutěží o veřejné zakázky mohou ucházet dodavatelé ze všech členských států, může tato úhrada rovněž ovlivňovat obchod mezi členskými státy.
(149)
Rovněž ekonomické výhody, jež z úhrady přeúčtovávaných nákladů plynou, mohou posilovat postavení ZT na trzích, na nichž toto sdružení přímo konkuruje jiným dodavatelům (neškodné odstraňování materiálu kategorie 3, soutěž o veřejnou zakázku na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 v severním a středním Hesensku).
8.4 Předběžný závěr o existenci podpory
(150)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů naplňuje znaky veřejné podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. V následujícím oddílu je důkladnému zkoumání podrobena argumentace Německa, podle níž jsou naplněny podmínky podle rozsudku ve věci Altmark.
9. POSOUZENÍ KRITÉRIÍ PODLE ROZSUDKU VE VĚCI ALTMARK V RÁMCI ČL. 107 ODST. 1 SFEU
9.1 První kritérium podle rozsudku Altmark
(151)
Podle prvního kritéria uvedeného rozsudku musí být příjemce skutečně pověřen výkonem závazků veřejné služby a tyto závazky musí být jasně definovány.
(152)
Úvodem je třeba upřesnit, že pro účely posouzení je nutno rozlišovat mezi obdobím let 1979-2008 a 2009-2011.
(153)
Před změnou svých stanov, k níž došlo 2. února 2010 se zpětnou účinností k 1. lednu 2009, bylo ZT pověřeno pouze všeobecně neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2. Původní stanovy mu neukládaly žádnou povinnost udržovat rezervu pro případ nákazy, takže nebyl dán ani jednoznačně vymezený závazek udržovat rezervu pro případ nákazy ve smyslu prvního kritéria Altmark.
(154)
Na základě změny stanov je nyní sdružení ZT kromě závazku neškodně odstraňovat materiál kategorie 1 a 2 též výslovně uložen závazek udržovat rezervu pro případ nákazy.
(155)
Komise v další argumentaci prokáže, že ani existencí závazku ZT provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, ani existencí závazku téhož sdružení udržovat rezervu pro případ nákazy nelze odůvodnit úhradu přeúčtovávaných nákladů jakožto vyrovnávací platbu státu ve smyslu prvního kritéria Altmark.
9.1.1 Závazek provádět neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2
9.1.1.1 Neexistence služby obecného hospodářského zájmu
(156)
Podle názoru BVerwG představuje neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 na základě nařízení (ES) č. 1069/2009 a § 3 odst. 1 TierNebG závazek veřejné služby, a tedy službu obecného hospodářského zájmu. BVerwG přitom přikládá zvláštní význam skutečnosti, že se v případě neškodného odstraňování materiálu podle německého práva jedná o povinnost veřejného sektoru, a vychází z toho, že ZT jedná v tomto ohledu na základě přenesení veřejné pravomoci. BVerwG je toho názoru, že tento závazek veřejné služby zahrnuje též udržování rezervy pro případ nákazy (43).
(157)
Německo tento názor sdílí a uvádí dále, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 a udržování rezervy pro případ nákazy slouží ochraně lidského zdraví.
(158)
Vzhledem k tomu, že se u neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o závazek veřejné služby, má podle názoru BVerwG a Německa úhrada přeúčtovávaných nákladů své odůvodnění, neboť se jedná o státní vyrovnávací platbu, jež má kompenzovat náklady, které sdružení ZT z těchto závazků plynou.
(159)
Jak se uvádí rovněž v bodu 13 rámce Evropské unie pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (dále jen „rámec k vyrovnávacím platbám) (44), mají členské státy podle ustálené judikatury Soudního dvora velký prostor k vlastnímu uvážení otázky, které druhy plnění lze pokládat za služby obecného hospodářského zájmu, ledaže se jedná o odvětví, pro něž platí příslušné zvláštní předpisy Unie.
(160)
Soudní dvůr ve své judikatuře zdůraznil, že je obecný hospodářský zájem dán pouze v případě, pokud se tento zájem zvláštní měrou odlišuje od zájmu na jiných činnostech hospodářského života (45).
(161)
Ve věci GEMO se poté Soudní dvůr zabýval otázkou, zdali mají zemědělci a jatka nést veškeré náklady na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu, nebo zdali smí část těchto nákladů převzít stát s odůvodněním, že se jedná o službu obecného hospodářského zájmu. V příslušném rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že mají veškeré náklady hradit sami zemědělci a jatka (46).
(162)
Soudní dvůr konstatoval, že finanční zátěž, která tímto neškodným odstraňováním uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu vzniká, představuje nákladový faktor, který je s hospodářskou činností zemědělců a jatek nevyhnutelně spojen. V důsledku činností, jež tyto podniky vykonávají, vznikají nepoužitelné a především pro životní prostředí škodlivé produkty a rezidua, které je jejich původce povinen neškodně odstranit.
(163)
Vlivem zásahů státních subjektů, jejichž cílem je zemědělce a jatka této zátěže zprostit, tak vzniká ekonomická výhoda, která může narušit hospodářskou soutěž. Přestože stát při úhradě těchto nákladů na odstraňování materiálu sleduje cíl na poli veřejného zdraví, nemění to nic na existenci ekonomického zvýhodnění zemědělců a jatek. Ustanovení čl. 107 odst. 1 SFEU totiž podle ustálené judikatury nerozlišuje podle důvodů a cílů státních intervenčních opatření, nýbrž podle jejich účinků (47).
(164)
Pokyny Společenství týkající se státní podpory na testy TSE, uhynulá zvířata a jateční odpad (C 324/2002, s. 2) (do roku 2006), bod 27 a 37, a dále pokyny Společenství ke státní podpoře v odvětvích zemědělství a lesnictví na období 2007-2013 (C 319/2006, s. 1), oddíl V.B.4, rovněž potvrzují, že o náležitou likvidaci uhynulého dobytka jsou povinni se postarat příslušní majitelé, resp. výrobci vedlejších produktů živočišného původu a že podle zásady „znečišťovatel platí“ musí hradit náklady na tuto likvidaci. Výjimkou z tohoto pravidla jsou podle těchto dokumentů státní podpory, které jsou přípustné pouze ve zvláštních situacích (zejména v případě uhynulých zvířat).
(165)
Principiální platnost zásady „znečišťovatel platí“ potvrzují též právní předpisy spolkové země Porýní-Falc. Podle § 4 odst. 1 TierNebGAG lze náklady na odstraňování materiálu a související postupy uložit majitelům zvířat.
(166)
Z judikatury Soudního dvora, z nařízení (ES) č. 1069/2009, pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 vyplývají pro tento konkrétní případ následující závěry:
(167)
Za prvé je třeba konstatovat, že z hlediska existence služby obecného hospodářského zájmu není rozhodující, zdali členský stát definuje danou službu jako povinnost obcí. Je-li určitá služba prohlášena za povinnost obce, odpovídá tento akt přiznání výlučného práva. Pokud by byl správný právní názor BVerwG, mohl by členský stát prohlásit za povinnost obcí libovolnou službu, kterou by tak ustavil jako službu obecného hospodářského zájmu. Takovýto výklad by však odebral veškerý „effet utile“ ustanovení článku 106 SFEU, jehož smysl a účel spočívá právě v tom, aby vyrovnávací platby bylo možno poskytovat pouze tehdy, jedná-li se o službu obecného hospodářského zájmu.
(168)
Podle názoru Komise je nutno rozlišovat mezi přiznáním výlučného práva na straně jedné a klasifikací určité služby jakožto služby obecného hospodářského zájmu na straně druhé.
(169)
Přiznání výlučného práva na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 může být omezením volného pohybu služeb podle článku 56 SFEU. Takovéto omezení lze na základě článku 52 ve spojení s článkem 62 SFEU odůvodnit ochranou veřejného zdraví. Tím, že Německo a Porýní-Falc stanoví, že je na poli neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 odpovědný za určitý region vždy jen jeden podnik, chtějí zajistit, aby tento podnik podléhal zvlášť intenzivnímu dohledu, a zabezpečit tak ochranu veřejného zdraví.
(170)
Opatření, jež slouží ochraně veřejného zdraví, však není automaticky službou ve všeobecném veřejném zájmu; v tomto bodu Komise zastává odlišný názor než Německo a BVerwG.
(171)
Komise tedy nezpochybňuje, že se v případě neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 jedná o odstraňování odpadu, který svými vlastnostmi představuje zvláštní riziko pro zdraví. Nařízení (ES) č. 1069/2009 proto upravuje přísný systém kontroly zařízení, která odstraňování tohoto odpadu provádějí. Z plnění těchto předpisů vznikají těmto zařízením zajisté i náklady navíc, které však lze zakalkulovat do jejich poplatků a úplat.
(172)
Neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 se v tomto ohledu neliší od odstraňování jiných druhů odpadu, který svými vlastnostmi představuje zvláštní zdravotní riziko. Náklady na neškodné odstraňování těchto odpadů musí obvykle hradit jejich původci, a nikoli veřejnost.
(173)
Obsahem služby je v daném případě neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2. Komise tedy musí přezkoumat, zdali se tato služba zvláštní měrou odlišuje od jiných činností hospodářského života, takže je předmětem obecného zájmu, a nikoli jen zájmu hospodářských subjektů, které z ní mají prospěch.
(174)
Podle názoru Komise se neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 svým obsahem od jiných činností hospodářského života v zásadě neliší. Z tohoto důvodu jej tak nemůže posoudit jako službu obecného hospodářského zájmu.
(175)
Přísná kontrola, kterou předepisuje nařízení (ES) č. 1069/2009, tedy - na rozdíl od názoru BVerwG - nevede k tomu, že je nutno toto neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 pokládat za službu obecného hospodářského zájmu.
(176)
Dále platí, že je toto odvětví regulováno právem Unie. Jeho předpisy zejména stanoví, že náklady na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 mají hradit znečišťovatelé. Není tedy dán důvod pro to, aby část těchto nákladů přebírala veřejnost, jak konstatoval Soudní dvůr v rozsudku ve věci GEMO (48). Na základě této zvláštní úpravy v právu Unie již není dán prostor pro vnitrostátní právní předpisy, které neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 posuzují odchylně od práva Unie jako službu obecného hospodářského zájmu. Z uvedeného důvodu nelze danou činnost charakterizovat jakožto službu obecného hospodářského zájmu.
(177)
Pokud jde v neposlední řadě o argument Německa, podle nějž slouží neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 ochraně lidského zdraví, budiž ještě jednou odkázáno na rozsudek ve věci GEMO, v němž Soudní dvůr konstatuje, že se čl. 107 odst. 1 SFEU netáže po důvodech a cílech státních intervencí, nýbrž tyto definuje na základě jejich účinků.
(178)
Z uvedeného vyplývá, že náklady, jež vyplývají z regulatorních předpisů pro výkon činnosti, např. - jako v tomto případě - z přísných předpisů o neškodném odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, má hradit v zásadě hospodářský subjekt, kterou danou činnost vykonává. Cíl ochrany lidského zdraví se odráží jednak ve vymezení důvodů pro poskytnutí výlučného práva s ohledem na volný pohyb služeb, jednak ve vymezení důvodů pro poskytnutí státní podpory zemědělcům, které jsou slučitelné se společným trhem.
(179)
Z uvedených důvodů zastává Komise názor, že neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 nemůže Německo posuzovat jako službu obecného hospodářského zájmu.
9.1.1.2 Podpůrná argumentace: Vyrovnávací platby nejsou v žádném případě zapotřebí
(180)
Komise podpůrně poukazuje na to, že imanentní součástí prvního kritéria podle rozsudku ve věci Altmark je též posouzení toho, je-li nezbytné za určitou službu obecného hospodářského zájmu hradit vyrovnávací platbu. I kdyby tedy neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 službu obecného hospodářského zájmu představovalo, je nutno vyrovnávací platbu přezkoumat z hlediska její nezbytnosti.
(181)
Německo a BVerwG ve své argumentaci přehlížejí skutečnost, že Soudní dvůr v rozsudku ve věci GEMO ozřejmil, že závazky, jež převzaly podniky pověřené neškodným odstraňováním materiálu kategorie 1 a 2, nejsou důvodem pro to, aby náklady, jež z těchto závazků plynou, kompenzoval stát v podobě vyrovnávacích plateb. Veškeré náklady z neškodného odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 musí hradit znečišťovatelé, neboť se jedná o náklady, jež jsou nevyhnutelně spjaty s hospodářskou činností zemědělců a jatek.
(182)
Podle rozhodnutí Soudního dvora nejsou dány důvody pro to, aby byly náklady z tohoto závazku plynoucí kompenzovány státní vyrovnávací platbou, neboť tyto náklady mají hradit znečišťovatelé.
(183)
Z přísné kontroly, kterou ukládá nařízení (ES) č. 1069/2009, tedy nelze - na rozdíl od názoru BVerwG - odvodit, že je náklady na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 možné pokrývat státními vyrovnávacími platbami.
(184)
Uvedené znamená, že z pouhé existence závazků veřejné služby nelze odvodit, že by byl dán důvod pro státní vyrovnávací platbu ke kompenzací nákladů, jež z těchto závazků vznikají.
(185)
Podle názoru Komise nemůže Německo obhajovat úhradu přeúčtovávaných nákladů jako státní vyrovnávací platbu za náklady, jež sdružení ZT vznikají ze závazku neškodně odstraňovat materiál kategorie 1 a 2, neboť podle zásady „znečišťovatel platí“ musí být veškeré náklady pokryty z poplatků, které ZT od znečišťovatelů vybírá.
9.1.2 Udržování rezervy pro případ nákazy
(186)
K otázce, lze-li rezervní kapacitu - posuzujeme-li ji izolovaně - klasifikovat jako službu obecného hospodářského zájmu, je nutno uvést následující. Podle německých právních předpisů musí podnik, který má na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 územní monopol, zajistit, aby byl schopen zvládnout i vyšší přísun materiálu v případě nákazy. Jak vyplývá ze srovnávacího přehledu situace v šestnácti spolkových zemích, jejž předložilo Německo, je uvedená nutnost ve všech regionech mimo spádové území ZT řešena tím způsobem, že dané podniky využívají svých zařízení ve třísměnném provozu a o víkendech a že materiál převážejí v případě potřeby do jiných spolkových zemí. V důsledku závazku udržovat rezervu pro případ nákazy tedy nevznikají žádné náklady navíc, neboť tuto rezervu lze pokrýt z nevyužitých provozních kapacit, které jsou již k dispozici.
(187)
I kdyby měly náklady navíc vzniknout, musely by být přeúčtovány na zemědělce a jatka, neboť se zvládání vyššího přísunu materiálu v období nákazy promítá do nákladů, jež jsou s provozováním zařízení na neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 zpravidla spojeny.
(188)
Přitom není podstatné, že vlastníci, tj. územní korporace, aktem přenesení pravomocí uloží podniku, který jim patří, povinnost, aby takovou rezervu pro případ nákazy udržoval. Jsou totiž dány dva důvody, pro něž udržování rezervy pro případ nákazy nelze jako službu obecného hospodářského zájmu posoudit.
(189)
V případě, že nevyužité provozní kapacity, z jejichž udržování nevznikají žádné dodatečné náklady, nepostačují na vytvoření předepsané rezervy pro případ nákazy, takže ze závazku tuto rezervu udržovat vznikají další investiční náklady, je třeba tyto náklady v souladu se zásadou „znečišťovatel platí“ hradit z poplatků či úplat. V tomto bodu neexistuje rozdíl vůči argumentům ohledně odstraňování jiných druhů odpadu (viz podrobně body odůvodnění (156) až (185)).
(190)
V případě, že jsou udržovány větší nevyužité kapacity, než kolik jich je pro případ nákazy skutečně zapotřebí, není na udržování takto nadbytečné nevyužité kapacity dán žádný zájem veřejnosti.
(191)
V této souvislosti zastává BVerwG názor, že je z hlediska posouzení udržování rezervní kapacity nepodstatné, zdali ZT udržuje kapacity příliš velké, které skutečně nejsou vůbec zapotřebí. Rozhodnutí, zdali tyto nadměrné kapacity financovat, nebo zda prosazovat jejich redukci, je podle názoru BVerwG výlučně věcí územních korporací, neboť jde o jejich politickou odpovědnost, nikoli o právní úpravu státních podpor (49). S tímto argumentem nelze souhlasit, neboť zcela nepotřebné kapacity opravdu nemohou sloužit zájmům veřejnosti.
(192)
Jak ještě podrobněji rozvádí oddíl 9.3, z uvedené argumentace pro daný případ ZT vyplývá závěr, že předepsanou rezervu pro případ nákazy lze vytvořit ze stávajících nevyužitých provozních kapacit a že pro vyrovnávací platbu tak není v žádném případě dán důvod.
(193)
Z uvedených důvodů zastává Komise názor, že jako službu obecného hospodářského zájmu nelze posoudit ani závazek udržovat rezervu pro případ nákazy. Podpůrně vyslovuje Komise názor, že úhrady přeúčtovávaných nákladů nelze v žádném případě odůvodnit tím, že se jedná o státní vyrovnávací platby.
9.1.3 Neškodné odstraňování materiálu kategorie 3
(194)
Vzhledem k tomu, že ZT není pověřeno neškodným odstraňováním materiálu kategorie 3, nelze tuto činnost již z tohoto důvodu posoudit jako službu obecného hospodářského zájmu. Takovéto posouzení by neobstálo ani z důvodů uvedených v bodu 9.1.1.
9.1.4 Shrnutí
(195)
První kritérium z rozsudku ve věci Altmark tudíž není v tomto případě splněno.
(196)
Následující argumentace k druhému až čtvrtému kritériu je tedy uvedena jen podpůrně.
9.2 Druhé kritérium podle rozsudku Altmark
(197)
Druhé kritérium podle rozsudku Altmark vyžaduje, aby parametry pro výpočet kompenzace byly předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Pokud tedy členský stát hradí ztráty určitého podniku, aniž by takové parametry předem určil, pak tím tento podnik zvýhodňuje ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(198)
V daném případě je nutno rozlišovat mezi obdobím let 1979-2008 a 2009-2012.
9.2.1 Období let 1979-2008
(199)
Stanovy schválené dne 28. října 1994 umožňovaly sdružení ZT, aby veškeré ztráty, jež vzniknou po ukončení účetního období, hradilo formou přeúčtování. Německo však uvádí, že z úhrad těchto přeúčtovaných nákladů měly být financovány náklady, které ZT vznikaly z povinnosti udržovat rezervu pro případ nákazy.
(200)
Stanovy z roku 1994 však neuvádějí nic ani k rozsahu této rezervy, kterou mělo ZT udržovat, ani k parametrům, jimiž se měl výpočet nákladů na tuto rezervu řídit. Vzniklá ztráta není objektivním měřítkem pro stanovení těchto nákladů, neboť výši ztráty ovlivňuje řada faktorů, které se samotnými náklady na udržování rezervy nesouvisejí.
(201)
Předem tedy nebyla stanovena žádná objektivní a transparentní metoda, která by umožňovala náklady na udržování rezervy vypočítat. Za období let 1979-2008 tedy nebylo druhé kritérium podle rozsudku ve věci Altmark naplněno.
9.2.2 Období let 2009-2012
(202)
Stanovy sdružení byly dne 2. února 2010 se zpětnou účinností k 1. lednu 2009 změněny. Jejich § 10 odst. 2 nyní výslovně stanoví rozsah rezervy pro případ nákazy, kterou je nutno udržovat. Podle § 9 odst. 2 a podle § 10 odst. 4 mají být náklady na udržování rezervy pro případ nákazy, a tedy i výše přeúčtovávaných nákladů stanoveny před počátkem hospodářského roku formou rozpočtového usnesení.
(203)
Ustanovení § 10 odst. 5 nových stanov zavádí pravidla pro výpočet nákladů na udržování této rezervy. V souladu s posudkem ústavu Fraunhofer je přitom předepsané rezervě přiřazena poměrná část celkových nákladů na kapacitu. Parametry pro výpočet těchto nákladů jsou uvedeny ve stanovách sdružení a v každoročně přijímaných rozpočtových usneseních. Komise přezkoumala, že se v případě těchto parametrů jedná o objektivně doložitelné údaje a že je způsob jejich výpočtu prezentován jednoznačným a transparentním způsobem. Pro období počínaje rokem 2010 jsou tedy úhrady přeúčtovávaných nákladů stanovovány předem na základě objektivních a transparentních parametrů.
(204)
Požadavky na transparentnost výpočtu, jež stanoví druhé kritérium podle rozsudku ve věci Altmark, jsou tedy za období 2010-2012 splněny. Budiž však současně poukázáno na to, že Komise sice uznává, že jsou tyto výpočty prováděny předem a při zajištění odpovídající transparentnosti, avšak použitý vzorec nepokládá za vhodný k tomu, aby zabránil nadměrné kompenzaci ve smyslu třetího kritéria podle rozsudku ve věci Altmark.
(205)
Pokud však jde o rok 2009, byla pravidla výpočtu těchto nákladů, rozpočtové usnesení i výše úhrady stanovena se zpětnou účinností, a nikoli předem. Kritérium Altmark tedy není za rok 2009 v žádném případě splněno.
9.3 Třetí kritérium podle rozsudku ve věci Altmark
(206)
Třetí kritérium podle rozsudku ve věci Altmark předepisuje, že kompenzace nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(207)
Při výpočtu nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se Komise opírá o metodiku čistých ušetřených nákladů (50). Přitom se čisté náklady, které jsou nebo by mohly být zapotřebí k splnění povinností veřejné služby, budou počítat jako rozdíl mezi čistými náklady poskytovatele služeb, které plynou z plnění povinností veřejné služby, a čistými náklady téhož poskytovatele služeb bez této povinnosti. Především je nutné dbát na to, aby byly správně vyhodnoceny náklady či příjmy, které by poskytovatel služeb nemusel nést či kterých by nemusel dosáhnout, kdyby neexistoval závazek k poskytování veřejné služby. Při výpočtu čistých nákladů by se měly posoudit výhody ve prospěch poskytovatele služby obecného hospodářského zájmu, pokud možno včetně nehmotných výhod (51).
(208)
V § 10 odst. 2 stanov sdružení ze dne 2. února 2010 se k rozsahu rezervy pro případ nákazy stanoví, že rezerva, kterou je nutné pro případ nákazy udržovat, činí 7 110 tun, které je nutno zpracovat během šesti týdnů. V přepočtu na tuny týdně se tak sdružení ZT musí připravit na to, aby v případě nákazy mohlo vedle běžného objemu během šesti týdnů zpracovat ještě dalších 1 185 tun týdně (52).
(209)
Německo namítá, že čisté náklady, které sdružení ZT z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy vznikly, byly vyrovnány prostřednictvím úhrady přeúčtovaných nákladů. I když stanovy sdružení obsahují výslovnou povinnost držet rezervu pro případ nákazy až od jejich změny dne 2. února 2010, muselo sdružení ZT držet odpovídající rezervu a nést s tím spojené náklady již dříve. Především kvůli předpisům o poplatcích platných v Porýní-Falci nemohlo sdružení ZT započítat tyto náklady do poplatků za neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2.
(210)
Na základě znaleckého posudku ústavu Fraunhofer se čisté náklady na rezervu pro případ nákazy podle Německa rovnají zhruba polovině celkových nákladů na zařízení za období 2002-2009, neboť technicky možná kapacita zařízení je během týdne (tj. 5denního třísměnného provozu) vytížena z méně než 50 %.
(211)
Komise dále ukáže, že v rozporu s výpočty Německa nevznikly sdružení ZT žádné čisté náklady v předepsaném rozsahu vyplývající z držení rezervy pro případ nákazy. Německem uváděné náklady se na jedné straně skládají z nákladů na nevyužité provozní kapacity, které je třeba hradit z poplatků a úplat, a na druhé straně z nákladů na nevyužité kapacity vyplývající z nedostatečného vytížení zařízení.
9.3.1 Pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy nevyužitými provozními kapacitami sdružení ZT
(212)
Böckenhoffův znalecký posudek z roku 1991 se jako první zabýval otázkou, zda je pro zajištění dostatečných kapacit pro případ nákazy nutné vybudovat větší zařízení na neškodné odstraňování materiálu než v případě běžného provozu. Dochází k opačnému názoru, neboť zařízení na neškodné odstraňování materiálu při běžném provozu pracuje pět dní na dvě směny, přičemž se nevyužité provozní kapacity třetí směny považují za dostatečnou rezervu pro případ nákazy.
(213)
Mnoho podniků odpovědných za neškodné odstraňování materiálu přistoupilo časem k tomu, že třetí směnu využívají částečně i za běžného provozu a při zvýšené zátěži pracují také v sobotu na jednu nebo na dvě směny. To znamená, že za běžného provozu dochází k většímu vytížení a v případě nákazy je nutné využít dostupných nevyužitých kapacit o víkendech.
(214)
Novější odborná literatura (53) však na základě podrobnějších propočtů jednotlivých scénářů potvrzuje základní teze Böckenhoffova znaleckého posudku, že pro zvládnutí nákazy nejsou zapotřebí žádné dodatečné investice do nevyužitých kapacit, nýbrž že stávající nevyužité kapacity třetí směny během týdne a víkendových směn dostačují k tomu, aby se odstranila těla hospodářských zvířat vzniklá dodatečně v důsledku nákazy. Vyšší vytíženost za běžného provozu se přitom bere na vědomí. Případy nákazy, které se při této příležitosti zkoumají, jsou většinou místně omezená a krátkodobá rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat.
(215)
Také rezerva pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně předepsaná stanovami sdružení ze dne 2. února 2010, kterou musí mít sdružení ZT v případě nákazy k dispozici po dobu šesti týdnů, je koncipována pro místně omezená a krátkodobá rozšíření nákazy kulhavky a slintavky nebo klasického moru prasat. Výše rezervy pro případ nákazy se opírá o znalecký posudek ISPA pro Porýní-Falc, v němž se tvrdí, že při krátkodobé nákaze je na spádovém území sdružení nutno počítat s dodatečným objemem těl hospodářských zvířat v uvedeném rozsahu.
(216)
Jak dokládá následující tabulka, je i v případě sdružení ZT - jako i v jiných spolkových zemích - možné pokrýt předepsanou rezervu pro případ nákazy pomocí krátkodobě dostupných nevyužitých provozních kapacit v noci a o víkendech. Nevyužitá provozní kapacita ve výši 2 376 tun týdně, která odpovídá 3směnnému 7dennímu provozu po dobu šesti týdnů, se rovná zhruba dvojnásobku předepsané rezervy pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně.
(217)
I kdyby se vycházelo z toho, že zařízení nejsou při 3směnnému 7dennímu provozu maximálně vytížena, nebo že nebudou v plném provozu celých sedm dní, existuje stále ještě dostatek nevyužitých provozních kapacit na pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy. Jak ukazuje srovnání předepsané rezervy pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně s kapacitami v zařízeních sdružení ZT (54), které nebyly podle znaleckého posudku ISPA pro Porýní-Falc využity, má sdružení ZT v noci a o víkendech k dispozici dostatek nevyužitých provozních kapacit:
Tabulka 3
Stávající nevyužité kapacity sdružení ZT ve srovnání s předepsanou rezervou pro případ nákazy (na základě průměrného vytížení v období 1998-2009)
Provozní režim
Celková kapacita
Disponibilní nevyužité kapacity
Rezerva pro případ nákazy dle stanov sdružení
Nevyužité kapacity po odečtení rezervy pro případ nákazy
dané vytížením
provozní
celkové
celkové
2 směny 5 dní s max. kapacitou
2 160
443
443
3 směny 5 dní s max. kapacitou
3 240
443
1 080
1 523
1 185
338
3 směny 7 dní s běžnou kapacitou
3 864
443
1 704
2 147
962
3 směny 7 dní s max. kapacitou
4 536
443
2 376
2 819
1 634
(218)
Údaje uvedené v tabulce potvrzují, že sdružení ZT - jako i podniky v jiných spolkových zemích - má k dispozici dostatek nevyužitých provozních kapacit na pokrytí rezervy pro případ nákazy. Vytvořit dodatečné kapacity na udržování rezervy pro případ nákazy nemělo sdružení ZT tudíž nikdy zapotřebí. Z téhož důvodu nevznikly z této povinnosti sdružení ZT také žádné čisté náklady.
(219)
Německo však dále uvedlo, že z právních důvodů nemohlo sdružení ZT započítat náklady na nevyužité kapacity, jež se použijí jen v případě nákazy, do poplatků za neškodné odstraňování materiálu, neboť tato rezerva pro případ nákazy byla ve prospěch veřejnosti.
(220)
Výsledky konzultace spolkových zemí a smluv stěžovatelky však ukazují, že nezávisle na právní formě podniku neškodně odstraňujícího materiál či na uplatnitelných předpisech pro výpočet se veškeré náklady na kapacitu financují bez výjimky z příjmů podniku. To vyplývá jednoznačně také z § 8 KAG PR, podle nějž „se náklady, z nichž se poplatky účtované uživatelům a pravidelné příspěvky odvíjejí, počítají v souladu s podnikohospodářskými zásadami kalkulace nákladů“. To znamená, že do poplatků je nutné poměrným způsobem započítat náklady na nevyužité provozní kapacity, neboť ty kauzálně souvisí s neškodným odstraňováním vlastního i cizího materiálu při běžném provozu.
(221)
BVerwG ve svém rozsudku také správně konstatuje, že náklady na nevyužité provozní kapacity je nutné hradit z příjmů z neškodného odstraňování vlastního i cizího materiálu (55). Pokud je tedy - jako v případě sdružení ZT - možné pokrýt předepsanou rezervu pro případ nákazy z nevyužitých provozních kapacit, neexistuje potřeba použít úhradu přeúčtovávaných nákladů.
(222)
Na zdůvodnění úhrady přeúčtovávaných nákladů Německo nakonec ještě uvedlo, že veškeré náklady na nevyužité provozní kapacity v rámci třetí směny během týdne vznikly z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy. Bez této povinnosti by sdružení ZT mohlo využít svou maximální technickou kapacitu 5denního třísměnného provozu na 100 %.
(223)
Německo však nepředložilo žádný důkaz o tom, že by bez závazku držet rezervu pro případ nákazy už během týdne neexistovaly žádné nevyužité provozní kapacity. Spíše se ukazuje (např. ze znaleckého posudku ISPA pro Dolní Sasko), že i podniky, které neškodně odstraňují pouze materiál kategorie 3, a na které se proto nevztahuje žádný závazek držet rezervu pro případ nákazy, mají k dispozici značné nevyužité kapacity a veškeré náklady na ně hradí z úplat.
9.3.2 Stávající nevyužité kapacity překračují předepsanou výši rezervy pro případ nákazy
(224)
Jak vyplývá z tabulky 3, má sdružení ZT k dispozici daleko větší nevyužité kapacity, než jaké jsou nutné pro držení předepsané rezervy pro případ nákazy. Stávající nevyužité kapacity jsou krátkodobě více než dvakrát vyšší, než jaké by byly zapotřebí v případě nákazy. Obrázek 2 dokládá, že v některých letech zůstala dokonce i běžná kapacita 5denního 2směnného provozu nevyužita z 25 %. Náklady na nevyužité kapacity, jichž není na pokrytí předepsané rezervy pro případ nákazy vůbec zapotřebí, nelze také započítat do čistých nákladů. Německem předložené výpočty čistých nákladů je nutné zamítnout i z tohoto důvodu, neboť se v nich k rezervě pro případ nákazy nesprávně připočítávají náklady na veškeré nevyužité kapacity.
(225)
Znalecký posudek ISPA pro Porýní-Falc a znalecký posudek ústavu Fraunhofer ukazují, že by stávající nevyužité kapacity sdružení ZT dokonce stačily na to, aby během tří měsíců zvládly rozšíření kulhavky a slintavky po celé spolkové zemi. Sdružení ZT však nebylo nikdy uloženo držet rezervu pro případ nákazy po dobu delší než šest týdnů. To znamená, že členové sdružení neumožnili ZT nikdy držet dlouhodobější rezervu pro případ nákazy na více než šest týdnů, jejímž cílem by bylo zvládnout déle trvající a na celou spolkovou zemi rozšířenou nákazu pouze za pomoci sdružení ZT. Srovnání týkající se kapacity nutné pro případ rozšíření kulhavky a slintavky po celé spolkové zemi je proto nepatřičné (56).
(226)
Skutečnost, že sdružení ZT má k dispozici kapacity, které překračují požadavky stanov sdružení, lze doložit i takto: Stanovy sdružení ZT ukládají povinnost zpracovávat vlastní materiál kategorie 1 a 2 v objemu, který se průměrně rovná zhruba 900 tunám týdně (57). Připočítá-li se ještě předepsaná rezerva pro případ nákazy ve výši 1 185 tun týdně, potřebovalo by sdružení ZT zařízení s kapacitou 2 085 tun týdně při třísměnném 7denním provozu, aby splnilo svou povinnost uloženou stanovami sdružení.
(227)
Ve skutečnosti však má sdružení ZT k dispozici zařízení s maximální kapacitou ve výši 4 536 tun týdně. Sdružení ZT tak provozuje zařízení s dvojnásobnou kapacitou, než jaká by byla zapotřebí ke splnění úkolů uložených ve stanovách sdružení. Z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy nemohou sdružení ZT vznikat žádné čisté náklady, protože má k dispozici mnohem vyšší kapacity, než jakých je k splnění jeho veřejných zakázek zapotřebí.
9.3.3 Shrnutí
(228)
Závěrečným zjištěním proto je, že se Německu nepodařilo dokázat, že sdružení ZT vznikly čisté náklady z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy. Z posouzení plyne, že z úhrad přeúčtovávaných nákladů se hradí nevyužité kapacity, k nimž dochází buď ve spojitosti s běžným provozem (a proto se mají hradit z poplatků a úplat za tyto služby), anebo proto, že provozní zařízení sdružení ZT nejsou dostatečně vytížena.
9.4 Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark
(229)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark praví, že není-li výběr podniku, který má být pověřen plněním povinností veřejné služby, v konkrétním případě učiněn v rámci řízení o zadání veřejné zakázky umožňujícího vybrat zájemce schopného poskytovat tyto služby za nejmenších nákladů pro územně správní celek, musí být úroveň nutného vyrovnání určena na základě analýzy nákladů, které by průměrný podnik, správně řízený a přiměřeně vybavený k tomu, aby mohl uspokojit požadavky veřejné služby, vynaložil ve stejném odvětví při plnění těchto povinností se zohledněním příjmů, které se k nim vztahují, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností.
(230)
Čtyři kritéria podle rozsudku ve věci Altmark představují předpoklady pro výjimku ze zásady, podle níž vyrovnávací platby představují zvýhodnění. Důkazním břemenem ve prospěch jejich dodržení je proto zatížen členský stát.
(231)
Sdružení ZT nebylo vybráno ve veřejné soutěži a Německo nepředložilo ani důkaz o tom, že se v případě sdružení ZT jedná o průměrný, dobře řízený podnik. Německo tak neprokázalo splnění čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark. Vysoké poplatky za neškodné odstraňování těl hospodářských zvířat v Porýní-Falci a nutnost financování prostřednictvím přeúčtovávání nákladů (což se v žádné jiné spolkové zemi neděje) poukazují takříkajíc na to, že sdružení ZT není žádným průměrným, dobře řízeným podnikem.
(232)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark tudíž není splněno.
(233)
Názorem BVerwG je, že čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark nelze na sdružení ZT použít, neboť přeúčtovávání nákladů neslouží k vyrovnání dodatečných nákladů vzniklých tím, že v rámci jinak tržní činnosti došlo k převzetí povinnosti veřejného zájmu, nýbrž k financování veřejné služby poskytované mimo trh, která je plněna na základě přenesení veřejné pravomoci. Skutečnost, že je povinnost poskytovat tuto službu plněna na základě přenesení veřejné pravomoci, plyne podle BVerwG z politického rozhodnutí územních korporací, jež jsou členy sdružení, zadat neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 interním postupem. Tuto interpretaci BVerwG opírá o rozsudek Soudního dvora ve věci Stadtreinigung Hamburg (58).
(234)
Čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark podle BVerwG předpokládá, že plněním závazku veřejné služby musí být pověřen soukromý podnik. Tento předpoklad však zadání zakázky interním postupem nesplňuje, a proto nelze čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark uplatnit na podnik, který obdržel zakázku na základě interního postupu (59).
(235)
Komise v tomto ohledu nesdílí právní názor BVerwG. Ze čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark zaprvé nevyplývá nic, co by protiřečilo jeho uplatnění na případ zadání zakázky interním postupem. Naopak: uvedením obou možností (buď veřejná soutěž, nebo analýza nákladů, které by měl průměrný, dobře řízený podnik) Soudní dvůr naznačuje, že čtvrté kritérium podle rozsudku ve věci Altmark lze uplatnit i v případě, že žádná veřejná soutěž neproběhla, tedy zejména v situaci zadání zakázky interním postupem.
(236)
Zadruhé se rozsudek ve věci Stadtreinigung Hamburg týká pouze otázky, kdy existuje povinnost vypsat veřejnou soutěž a kdy ne. Odtud však nelze vyvozovat žádné závěry týkající se pravidel pro státní podporu. Naopak: druhá možnost vyplývající ze čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark se týká právě situace, kdy neexistuje povinnost k vypsání veřejné soutěže.
(237)
Zatřetí vychází BVerwG z toho, že sdružení ZT v důsledku svého územního monopolu nekonkuruje jiným podnikům a že tak pravděpodobně nedochází k žádnému narušení hospodářské soutěže. Narušení hospodářské soutěže však představuje samostatný znak skutkové podstaty pojmu státní podpory, který se liší od znaku skutkové podstaty hospodářského zvýhodnění, v souvislosti s nímž došlo k formulování čtyř kritérií podle rozsudku ve věci Altmark. Znak skutkové podstaty narušení hospodářské soutěže je v předmětném případě naplněn (viz oddíl 8.3). V bodě 37 sdělení o použití pravidel Evropské unie v oblasti státní podpory na vyrovnávací platbu udělenou za poskytování služeb obecného hospodářského zájmu (dále jen „sdělení SGEI“) (60) poukázala Komise výslovně na to, že zadání zakázky interním postupem nevylučuje možnost narušení hospodářské soutěže.
(238)
Důraz, který BVerwG klade na skutečnost, že sdružení ZT vykonává své činnosti na základě přenesení veřejné pravomoci, nastoluje nakonec otázku, zda BVerwG odmítá použitelnost čtvrtého kritéria podle rozsudku ve věci Altmark proto, že vychází z faktu, že sdružení ZT nevykonává žádnou hospodářskou činnost. Ani to však nesouhlasí: sdružení ZT nabízí služby za úplatu, a vykonává tak hospodářskou činnost (viz oddíl 8.2). To Komise výslovně potvrdila rovněž v bodě 13 sdělení SGEI.
9.5 Závěr týkající se existence hospodářského zvýhodnění sdružení ZT
(239)
V protikladu k rozsudku BVerwG a tvrzením Německa nebyla kritéria podle rozsudku ve věci Altmark splněna. Zaprvé nelze ospravedlnit úhradu přeúčtovávaných nákladů coby státní vyrovnávací platby za závazky převzaté sdružením ZT, neboť veškeré náklady, jenž jsou s těmito závazky spojené, jsou hrazeny z poplatků. Zadruhé se ukazuje, že oproti tvrzení Německa sdružení ZT nevznikly z povinnosti držet rezervu pro případ nákazy žádné čisté náklady. Německem uváděné náklady se vztahují buď na nevyužité provozní kapacity, které je nutno hradit z poplatků a výnosů, nebo na nevyužité kapacity, které překračují předepsaný rozsah rezervy pro případ nákazy. Zatřetí nebyly do roku 2010 předem stanoveny parametry výpočtu úhrad přeúčtovávaných nákladů s nezbytnou transparentností. Začtvrté se Německu nepodařilo dokázat, že se v případě sdružení ZT jedná o průměrný, dobře řízený podnik.
(240)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů proto vedla k hospodářskému zvýhodnění sdružení ZT.
(241)
Pokud se Německem nesprávně vypočtené náklady na rezervu pro případ nákazy správně rozdělí mezi jednotlivé vykonané služby - neškodné odstraňování vlastního materiálu kategorie 1 a 2, neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2 pocházejícího z Bádenska-Württemberska a Hesenska a neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 -, je možné podrobně ukázat, jaké hospodářské zvýhodnění sdružení ZT z úhrady přeúčtovávaných nákladů na jednotlivých trzích vzniklo.
(242)
Následující oddíly 9.5.1 až 9.5.3 ukáží, že úhrada přeúčtovávaných nákladů slouží skutečně vyrovnání ztrát vzniklých z těchto důvodů:
a)
méněcenné zpracování materiálu kategorie 3;
b)
nevytížené kapacity;
c)
úplaty za neškodné odstraňování materiálu v severním a středním Hesensku jsou pod úrovní skutečných nákladů;
d)
poplatky za neškodné odstraňování vlastního materiálu jsou pod úrovní skutečných nákladů.
9.5.1 Ztráty z neškodného odstraňování vlastního a cizího materiálu při správném rozdělení nesprávně vypočtených nákladů na rezervu pro případ nákazy
(243)
Podle výkazu zisků a ztrát sdružení ZT za období 2002-2009 se veškeré údajné náklady na rezervu pro případ nákazy správně rozdělí podle využití zařízení v 5denním 2směnném provozu.
(244)
Přitom je třeba nejdříve upozornit na to, že jedním podstatným důvodem vysokých nákladů na nevyužité kapacity je nedostatečné vytížení zařízení sdružení ZT. Nejprve je proto třeba vypočítat tyto náklady na nevyužité kapacity způsobené nedostatečným vytížením při běžném provozu:
(245)
Jak ukazuje statistika vytížení uvedená v tabulce 3 (viz sloupek „nevyužité kapacity dané vytížením“), nevyčerpalo sdružení ZT nikdy své technické kapacity 5denního 2směnného provozu. Vytížení značně kleslo zejména po roce 2002 kvůli silnému úbytku vlastního materiálu. Jako kritérium nedostatečného vytížení se budou dále používat nevyužité kapacity 5denního 2směnného provozu. Referenční hodnotou pro výpočet nedostatečného vytížení bude nejvyšší vytížení při 5denním 2směnném provozu ve výši 101 855 tun ročně, kterého bylo dosaženo v roce 2002. Výsledkem je nedostatečné vytížení v průměrné výši 13 %.
(246)
Podle řádku „kapacity nevyužité vlivem vytížení provozu“ v tabulce 4 činí průměrné náklady způsobené nedostatečným vytížením při běžném provozu 434 304 EUR. Sdružení ZT má povinnost převzít za tyto náklady hospodářskou odpovědnost, neboť jsou výsledkem provozu zařízení, jež je při běžném provozu nevytíženo.
(247)
Nevyužité provozní kapacity se rozdělí úměrně k využití při 5denním 2směnném provozu. Nevyužité provozní kapacity proto připadají úměrně jak na služby poskytované jak v rámci sdružení, tak mimo ně. Přitom se v tabulce 4 rozlišuje mezi nevyužitými provozními kapacitami při sběru a zpracování.
(248)
Průměrným výsledkem za období 2002-2009 je, že sdružení ZT nebylo z obratu s to pokrýt nevyužité provozní kapacity ani u interních, ani u externích služeb. Odpovídající „příspěvek na úhradu nákladů II“ vykazuje u externích služeb průměrnou roční ztrátu ve výši 1 198 257 EUR a u interních služeb ve výši 1 140 898 EUR.
Tabulka 4
Výkaz zisků a ztrát
(v EUR)
Uhynulá zvířata
Jateční odpad
Materiál sdružení
Sloupec 1 + 2
Materiál kategorie 3
B-W a Hesensko
Nedostatečné vytížení
Cizí materiál
Sloupec 4 + 5 + 6
Celkem
Col 3 + 7
(1)
Obrat
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
(2)
Náklady dle údajů ZT
3 624 234
3 877 155
7 501 388
[…]
[…]
[…]
[…]
(3)
Obrat
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
[…]
(4)
-
Upravené náklady
3 624 234
5 077 019
8 701 252
[…]
[…]
[…]
[…]
(5)
Příspěvek na úhradu nákladů I
53 674
53 674
[…]
[…]
[…]
[…]
(6)
-
Kapacity nevyužité (NK) vlivem vytížení provozu
[…]
[…]
[…]
(7)
-
Provozní NK - sběr
70 077
236 780
306 857
[…]
[…]
[…]
[…]
(8)
-
Provozní NK - zpracování
201 993
685 722
887 715
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(9)
Příspěvek na úhradu nákladů II
- 272 071
- 868 828
-1 140 898
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(10)
-
Nerozdělené fixní náklady
[…]
(11)
Příspěvek na úhradu nákladů III
[…]
(12)
+
Úhrada přeúčtovaných nákladů
[…]
(13)
Výsledek
[…]
Řádky 1 a 2: Údaje sdružení ZT
Sdružení ZT ve svém účetnictví neuvádí výnosy z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3 odděleně, nýbrž je jako i jiné produkční výnosy (např. tuky a oleje) odečítá od celkových nákladů, které se poté rozdělují na vlastní jateční odpad, materiál kategorie 3 a materiál pocházející z Bádenska-Württemberska a Hesenska. Nadále však bude u materiálu kategorie 3 vedeno oddělené účetnictví, a proto je třeba z celkových nákladů vypočítat výnosy z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3.
Řádky 3 až 5: Výpočet příspěvku na úhradu nákladů I
V zájmu zjištění opravených nákladů se výnosy ze zpracování materiálu kategorie 3, které byly odečteny od nákladů, poměrným způsobem připočtou k nákladům na vlastní jateční odpad, materiálu kategorie 3 a materiálu pocházejícímu z Bádenska-Württemberska a Hesenska. V rámci celkových nákladů proto rozdíl mezi řádkem (2) a řádkem (4) odpovídá výnosům z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3 v řádku (3).
Kvůli chybějícím údajům se Komisi nepodařilo prověřit, zda sdružení ZT rozdělilo celkové náklady v řádku (2) příp. (3) mezi jednotlivé služby správným způsobem. Zejména je nutné poukázat na to, že na neškodné odstraňování těl hospodářských zvířat připadá nadměrný podíl nákladů na kapacitu. Příspěvek na úhradu nákladů I za vlastní jateční odpad, materiál kategorie 3 a materiál pocházející z Bádenska-Württemberska a Hesenska mohl být tudíž nasazen příliš vysoko.
Řádky 6 až 9: Výpočet příspěvku na úhradu nákladů II
Nejprve se z nákladů na rezervu pro případ nákazy vypočítá nedostatečné vytížení při 5denním 2směnném provozu (= kapacita nevyužitá vlivem vytížení). Nato se ostatní náklady na rezervu pro případ nákazy poměrným způsobem rozdělí mezi skutečné objemy a vypočítané nedostatečné vytížení. V Bádensku-Württembersku neprobíhá žádný sběr, a proto se náklady na sběr a na zpracování povedou odděleně. V roce 2009 byly u zakázky v severním a středním Hesensku již náklady na nevyužité kapacity připočteny přímo, a proto se další náklady přičítat nebudou.
9.5.2 Z úhrad přeúčtovávaných nákladů se financují ztráty z neškodného odstraňování cizího materiálu
(249)
Sdružení ZT konkuruje na cizích trzích podnikům, které si musí celkové náklady svých zařízení plně hradit ze svého vlastního obratu, a ani podnik, který sdružení ZT konkuruje u materiálu kategorie 3, ani předchozí provozovatel v severním a středním Hesensku nemohou využít dodatečného státního refinancování nevyužitých provozních kapacit nebo nedostatečného vytížení v závislosti na poptávce.
9.5.2.1 Ztráty vzniklé z neškodného odstraňování materiálu kategorie 3
(250)
Stejně jako všechny ostatní podniky, které odstraňují materiál kategorie 3, aniž by obdržely veřejnou zakázku, musí sdružení ZT nést samo veškeré s tím spojené náklady, jakož i rizika.
(251)
Sdružení ZT odstraňuje materiál kategorie 3 společně s materiálem kategorie 1 a 2, a nemůže proto dosahovat stejných produkčních výnosů jako při odděleném odstraňování materiálu kategorie 3 a materiálu kategorie 1 a 2. V důsledku zvýšené poptávky po čistém materiálu kategorie 3 však silně klesly ceny, které sdružení ZT může od jatek požadovat. Jak uvedla stěžovatelka, za určité materiály kategorie 3 vyplácejí podniky odpovědné za neškodné odstraňování materiálu jatkám dokonce peněžní úplatu.
(252)
Tento trend je patrný především na vývoji výnosů za zpracovanou tunu materiálu kategorie 3: mohlo-li sdružení ZT ještě v roce 2002 dosáhnout výnosu za tunu ve výši […] EUR, pak tento výnos v roce 2009 v důsledku trvalého úbytku činil už jen […] EUR. To odpovídá poklesu výnosů za tunu o téměř 70 % během sedmi let.
Obrázek 1
Vývoj příspěvků na úhradu za materiál kategorie 3 v období 2000-2009 (v EUR)
(…)
(253)
Zpracování materiálu kategorie 3 se proto za poslední roky stalo pro sdružení ZT stále méně výnosnou činností. Zatímco si ještě do roku 2004 mohlo sdružení ZT hradit své přímé náklady samo, v následujících letech nepřinášelo neškodné odstraňování materiálu kategorie 3 žádný pozitivní příspěvek na úhradu nákladů na nevyužitou kapacitu.
(254)
Výpočet provedený Německem, že výnosy, kterých může sdružení ZT neškodným odstraňováním materiálu kategorie 3 dosáhnout, přesahují přímé náklady, není správný. Pro svůj výpočet používá Německo náklady, od nichž již byly odečteny výnosy (viz řádek (2) v tabulce 4), místo aby správně pracovalo se skutečně vzniklými náklady (viz opravené náklady v řádku (4) v tabulce 4).
(255)
Sdružení ZT očividně akceptuje trvalé ztráty, které plynou z méněcenného odstraňování materiálu kategorie 3, jen aby zachovalo vytížení svých zařízení.
9.5.2.2 Ztráty vzniklé v důsledku nedostatečného vytížení
(256)
Dalším podstatným důvodem ztrát sdružení ZT je špatná vytíženost zařízení po většinu let. V některých letech vzrostlo nedostatečné vytížení při 5denním 2směnném provozu na více než 25 % ve srovnání s nejvyšším vytížením v roce 2001. Jen v letech 2001 a 2002 bylo možné v důsledku krize TSE dosáhnout lepšího vytížení, aniž by se ale dokonce i v těchto letech musely zapojit nevyužité provozní kapacity v noci či o víkendech.
Obrázek 2
Nedostatečné vytížení kapacit běžného provozu sdružení ZT při 5denním 2směnném provozu v období 1998-2009
(257)
Důvodem značně nedostatečného vytížení po roce 2002 je úbytek stavů hospodářských zvířat a tím i objemu vlastního materiálu, který mezi roky 2002 a 2009 klesl o více než 35 %. Uvolněné kapacity se sdružení ZT pokusilo vytížit zvýšenými dodávkami cizího materiálu. Teprve až úspěch u veřejné zakázky v severním a středním Hesensku pomohl opět zvýšit vytížení přibližně na úroveň let 2002 a 2003.
9.5.2.3 Ztráty vzniklé v důsledku veřejné zakázky v severním a středním Hesensku
(258)
S neškodným odstraňováním materiálu v severním a středním Hesensku začalo sdružení ZT teprve od roku 2009, a proto je k dispozici jen málo údajů o výsledcích této zakázky. Z předložených účetních údajů z roku 2009 by vyplývalo, že nová zakázka vedla k pozitivnímu příspěvku na úhradu ve výši zhruba 200 000 EUR po odečtení nevyužitých provozních kapacit.
(259)
Z podkladů k veřejné zakázce lze však vyčíst, že sdružení ZT předložilo nabídku nižší, než byly její skutečné náklady. Jak uvádí samo Německo, jsou úroky, jež sdružení ZT platí za své bankovní úvěry, vyšší než vypočtené úroky, které sdružení ZT uvedlo při veřejné soutěži v souladu s předpisy pro jejich výpočet. To znamená, že sdružení ZT neočekává, že by mohlo pokrýt své veškeré úroky z cizího kapitálu, který si vzalo, nebo že by mohlo dosáhnout přiměřeného zisku z vlastního kapitálu.
(260)
Celková výše úroků z cizího kapitálu ve prospěch sdružení ZT činí 1,07 milionu EUR ročně. Pokud se vzhledem k podílu odstraňovaného objemu na celkové kapacitě v případě severního a středního Hesenska vychází z toho, že se zhruba jedna čtvrtina nákladů z cizího kapitálu musí připočíst k zakázce ze severního a středního Hesenska, vyplynou poměrné náklady ve výši 0,26 milionu EUR v porovnání s 0,16 milionu EUR, které sdružení ZT uvedlo ve svém výpočtu poplatků v případě severního a středního Hesenska. K ročně nekrytým úrokům z cizího kapitálu ve výši 0,10 milionu EUR je nutno ještě připočíst nekryté úroky z vlastního kapitálu.
(261)
Podnikatel, který se chová ekonomicky, by proto nikdy nepodal nabídku, jež by předem nepokrývala očekávané kapitálové náklady. Na tom nic nemění ani opakované upozorňování Německa na údajné předpisy při výpočtu úplat, které další přeúčtování plných nákladů nedovolují. Žádný soukromý podnikatel nemůže být nucen (příp. by nebyl ochoten) k tomu, aby poskytoval služby za ceny, které by mu neumožnily pokrýt jeho náklady a dosáhnout přiměřeného zisku.
(262)
I kdyby se vycházelo z účetnictví předloženého za rok 2009, jež obsahuje pozitivní příspěvek na úhradu ve výši zhruba 200 000 EUR, nemohou očekávané příspěvky na úhradu po dobu deseti let trvání zakázky vyrovnat ztráty vzniklé z nedostatečného vytížení, jehož roční průměrná výše od roku 2002 činila zhruba 700 000 EUR. Podnikatel, který se chová ekonomicky, by nedostatečně vytížené kapacity nedržel po tak dlouhou dobu.
(263)
U cizích materiálů je tudíž zřejmé, že na jedné straně prodává sdružení ZT díky přeúčtovávání na trhu kapacity za ceny, které nepokrývají příslušné náklady, a na straně druhé po celé roky udržuje nevytížené kapacity, jejichž budoucí výnosy nemohou vyrovnat ztráty z nedostatečného vytížení z předešlých let. Je tedy zřejmé, že sdružení ZT udržovalo na trhu kapacity, které by si podnikatel, který se chová ekonomicky, udržovat nemohl.
9.5.3 Z úhrad přeúčtovávaných nákladů se financují ztráty z neškodného odstraňování vlastního materiálu
(264)
Nevyužité provozní kapacity, jež jsou výsledkem neškodného odstraňování vlastního materiálu, je zapotřebí uhradit z vybraných poplatků. Přitom se sdružení ZT (jako každý jiný podnik pověřený neškodným odstraňováním kontrolovaného materiálu) musí na vlastní odpovědnost postarat o to, aby díky odpovídajícímu řízení podniku tuto úlohu splnilo ekonomickým způsobem. Dodatečná vyrovnávací platba by ho této ekonomické odpovědnosti jen zbavovala.
(265)
Nevyužité provozní kapacity je proto zapotřebí rozdělit mezi neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu. V jednotlivých spolkových zemích existují různé způsoby, jak rozdělit náklady na nevyužité provozní kapacity mezi neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat a jatečního odpadu. V některých spolkových zemích připadá na odstraňování uhynulých hospodářských zvířat větší podíl nevyužitých kapacit než na odstraňování jatečního odpadu. Pravidla pro vybírání poplatků ani stanovy sdružení nestanovují odpovídající klíč pro toto rozdělování, a proto se nevyužité kapacity rozdělují rovnoměrným způsobem.
9.5.3.1 Ceny při neškodném odstraňování jatečního odpadu, jež jsou pod úrovní skutečných nákladů
(266)
Jak uvádí samo Německo, při neškodném odstraňování jatečního odpadu konkuruje sdružení ZT jiným podnikům zabývajícím se stejnou činností. Výše poplatků za neškodné odstraňování vlastního jatečního odpadu má vliv na míru separace materiálu, již jatka využívají, a tím i na objem čistého materiálu kategorie 3, který mají k dispozici jiné podniky.
(267)
Zatímco výnosy v průměru těsně pokryjí přímé náklady, časem dochází k podobnému scénáři jako u příspěvků na úhradu materiálu kategorie 3: do roku 2004 byly výnosy vyšší než přímé náklady. Po zavedení nových pravidel pro vybírání poplatků v roce 2005, které vedlo k poklesu průměrných výnosů za tunu ze 160 EUR na 116 EUR - tedy o 27,5 % -, nebylo už v následujících letech možné pokrýt ani přímé náklady, a tudíž ani dosáhnout příspěvku na úhradu nevytížených provozních kapacit. Teprve v roce 2009 byl opět vykázán pozitivní příspěvek na úhradu nákladů I (viz tabulka 4).
(268)
Bez přeúčtovávání nákladů by si sdružení ZT takovou cenovou politiku zjevně nemohlo dovolit. Stejně jako v případě jatečního odpadu kategorie 3 přistoupilo sdružení ZT od roku 2005 na ceny, které nepokrývaly ani jeho přímé náklady, jen aby mohlo dále vytížit svá zařízení. Celkovým výsledkem v případě vlastních materiálů je značně negativní příspěvek na úhradu nákladů II (po odečtení nevyužitých provozních kapacit) ve výši zhruba 13 % obratu (viz tabulka 4).
9.5.3.2 Upevnění monopolního postavení na spádovém území sdružení prostřednictvím přímé úhrady přeúčtovávaných nákladů
(269)
Německo je toho názoru, že z úhrady přeúčtovávaných nákladů sdružení ZT nevyplynula žádná hospodářská výhoda, neboť není důležité, jestli stát zaplatí odškodnění za držení rezervy pro případ nákazy přímo podniku odpovědnému za neškodné odstraňování materiálu, nebo nepřímo znečišťovateli prostřednictvím státní podpory na testy TSE. V tomto případě by se náklady na rezervu pro případ nákazy sice započítaly do poplatků, současně by však znečišťovatel obdržel úlevu v podobě přiměřeně vyšší státní podpory. V obou případech nese ve skutečnosti větší podíl zátěže veřejný sektor, což je nakonec to hlavní, o co při posouzení z hlediska hospodářské soutěže jde.
(270)
Zaprvé je třeba poukázat ještě jednou (viz oddíl 2.5.3) na to, že vedle státních podpor na testy TSE, jež jsou určeny zemědělcům, má sdružení ZT dodatečný prospěch z přeúčtování nákladů. Kromě toho již sdružení ZT v Porýní-Falci dostává ze státních podpor na testy TSE větší podporu než v severním a středním Hesensku, neboť zde leží cena za tunu - a tím základ pro stanovení výše státní podpory na testy TSE - ve výši 212 EUR výrazně pod cenou za tunu ve výši 390 EUR v Porýní-Falci. Rozhodně neplatí, že by zemědělci působící na spádovém území sdružení měli prospěch z nižších poplatků díky úhradě přeúčtovávaných nákladů.
(271)
Zadruhé pokyny TSE výslovně požadují důkaz, že státní podpory nezvýhodňují navazující výrobní podniky (61). Jak plyne z předchozího hodnocení uvedeného v oddílech 9.5.2 a 9.5.3, sdružení ZT však používá přeúčtovávání nákladů skutečně k tomu, aby financovalo ztráty pocházející z jeho cenové politiky, nevytížených kapacit či jiných nedostatků v rámci jeho řízení podniku.
(272)
Německu se proto zjevně nepodařilo dokázat, že úhrada přeúčtovávaných nákladů jde coby odškodnění za náklady spojené s neškodným odstraňováním uhynulých hospodářských zvířat ve prospěch zemědělců. Vyvstává naopak otázka, zda by zemědělci neměli prospěch z nižších poplatků, kdyby k úhradě přeúčtovávaných nákladů nedocházelo, protože by pak sdružení ZT bylo již dříve vystaveno většímu hospodářskému tlaku, aby přizpůsobilo své kapacity a svůj způsob řízení danostem na trhu.
9.5.4 Shrnutí
(273)
Německo nemůže prokázat oprávněnost úhrad přeúčtovávaných nákladů coby státních vyrovnávacích plateb určených sdružení ZT za plnění povinností uložených stanovami sdružení. Kritéria podle rozsudku ve věci Altmark nejsou splněna.
(274)
Podrobné posouzení výkazu výnosů a nákladů sdružení ZT spíše ukázalo, že sdružení ZT je při neškodném odstraňování vlastního a cizího materiálu díky úhradě přeúčtovávaných nákladů hospodářsky zvýhodněno.
(275)
Úhrada přeúčtovávaných nákladů proto představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
10. HODNOCENÍ PROTIPRÁVNOSTI PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(276)
Úhrady přeúčtovaných nákladů, jejichž příjemcem je sdružení ZT od roku 1979, nebyly Komisi oznámeny v souladu s čl. 108 odst. 3 SFEU. Podle čl. 108 odst. 3 SFEU proto představují proto protiprávní státní podporu.
(277)
Výjimku z oznamovací povinnosti podle rozhodnutí Komise 2005/842/ES ze dne 28. listopadu 2005 o použití čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES na státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby poskytované určitým podnikům pověřeným poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu (62) (dále jen „rozhodnutí o SOHZ z roku 2005“) nebo podle rozhodnutí Komise 2012/21/ES ze dne 20. prosince 2011 o použití čl. 106 odst. 2 Smlouvy o fungování Evropské unie na státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby udělené určitým podnikům pověřeným poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu (63) (dále jen „rozhodnutí o SOHZ z roku 2011“) v tomto případě nelze uplatnit, jelikož - jak je uvedeno v oddílu 9 - sdružení ZT není pověřeno poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu. Neškodné odstraňování materiálu kategorie 1 a 2, udržování rezervy pro případ nákazy a odstraňování materiálu kategorie 3 totiž nejsou službami obecného hospodářského zájmu. Navíc není v případě období let 1979-2010 splněno druhé kritérium podle rozsudku Altmark a v případě celého období od roku 1979 není splněno třetí kritérium podle rozsudku Almark. Nejsou tedy splněny nutné předpoklady podle článků 4 a 5 rozhodnutí o SOHZ z roku 2005 ani z roku 2011, které by umožňovaly osvobození úhrad přeúčtovaných nákladů od oznamovací povinnosti.
11. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI PODLE ČL. 106 ODST. 2 SFEU
(278)
Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají podle čl. 106 odst. 2 SFEU pravidlům obsaženým ve SFEU. Čl. 106 odst. 2 SFEU však pro případ, kdy použití pravidel hospodářské soutěže brání právně nebo fakticky plnění svěřených úkolů, stanoví výjimku z pravidel obsažených v SFEU. Tato výjimka se uplatní, pouze pokud není vývoj obchodní výměny dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmy Unie.
(279)
Podle bodu 69 rámce EU pro vyrovnávací platby uplatňuje Komise zásady tohoto rámce na všechny protiprávní podpory, o nichž rozhodne od 31. ledna 2012, a to i v případech, kdy byla podpora poskytnuta před tímto datem. V případě úhrad přeúčtovaných nákladů SE jedná o protiprávní státní podporu, a proto se použije se rámec EU k vyrovnávacím platbám.
(280)
Jak je uvedeno v oddílu 8.1, sdružení ZT není pověřeno službami obecného hospodářského zájmu, jelikož neškodné odstraňování materiálů kategorie 1 a 2, udržování rezervy pro případ nákazy a neškodné odstraňování materiálů kategorie 3 nepředstavuje službu obecného hospodářského zájmu. Slučitelnost úhrad přeúčtovaných nákladů podle čl. 106 odst. 2 SFEU a rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu je už z tohoto důvodu vyloučena.
(281)
V souladu s druhým a třetím kritériem podle rozsudku Altmark lze podporu podle rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu považovat za slučitelnou s čl. 106 odst. 2 SFEU, pouze pokud existuje pověřovací akt, v němž jsou stanoveny metody pro výpočet vyrovnávací platby (oddíl 2.3) a pokud výše podpory nepřekračuje čisté náklady vynaložené k plnění povinností veřejné služby (oddíl 2.8).
(282)
Jak je uvedeno v oddílu 9.2, není v případě období let 1979-2009 splněno druhé kritérium podle rozsudku Altmark a v případě celého období není splněno třetí kritérium podle rozsudku Almark. Proto nejsou splněny ani podmínky oddílu 2.3 (pro období let 1979-2009) a oddílu 2.8 (pro celé období) rámce EU pro služby obecného hospodářského zájmu.
(283)
Úhradu přeúčtovaných nákladů proto nelze odůvodnit jako podporu na udržování rezervy pro případ nákazy v dané oblasti podle čl. 106 odst. 2 SFEU a rámec EU k vyrovnávacím platbám.
12. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI JAKO PODPORY PRO FINANCOVÁNÍ NÁKLADŮ NA NEŠKODNÉ ODSTRAŇOVÁNÍ UHYNULÝCH HOSPODÁŘSKÝCH ZVÍŘAT A JATEČNÍHO ODPADU NA ZÁKLADĚ ČL. 107 ODST. 3 PÍSM. c) SFEU
(284)
V případě úhrad přeúčtovaných nákladů se jedná o provozní podpory, které jsou v zásadě zakázány (64). Důkazním břemenem ve prospěch slučitelnosti těchto podpor je proto zatížen dotyčný členský stát.
(285)
Pokyny TSE a pokyny ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 v zásadě zakazují podporu na odstraňování jatečního odpadu a povolují podporu na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat pod podmínkou, že jsou jejími příjemci výhradně zemědělci. Navazující podniky - jako jatka a podniky na neškodné odstraňování tohoto materiálu - podpory v žádném případě využívat nemohou (65).
(286)
Podpora na neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat sice smí být v zájmu administrativního zjednodušení vyplacena přímo podnikům na neškodné odstraňování materiálu, musí ale být prokázáno, že prospěch z ní mají výhradně zemědělci (66).
(287)
Jak však ukazuje posouzení popsané v oddílu 9, přinášejí úhrady přeúčtovaných nákladů ekonomickou výhodu sdružení ZT a zemědělcům na spádovém území sdružení ZT přímo neprospívají vůbec, jelikož ti musí za neškodné odstraňování uhynulých hospodářských zvířat platit dokonce více než například zemědělci v severním a středním Hesensku. Německo také nebylo schopno prokázat, že jsou úhrady přeúčtovaných nákladů na zemědělce převáděny v plné výši.
(288)
Rozhodnutí Komise N 15/04 ze dne 6. července 2004, kterým se schvaluje režim podpory hradící pro období let 1998-2013 zemědělcům ve spádové oblasti sdružení ZT náklady na neškodné odstraňování těl uhynulých zemědělských zvířat, nadto stanoví, že nesmí docházet ke kumulaci schválených režimů podpory s jinou podporou.
(289)
Pro podpory, které byly protiprávně poskytnuty před 1. lednem 2003, stanoví oddíl VI pokynů TSE odchylky:
a)
mohou být schváleny režimy podpory na náklady na neškodné odstraňování těl uhynulých hospodářských zvířat ve výši 100 %, i když jsou poskytovány na úrovni výroby, zpracování a uvádění na trh;
b)
kromě toho mohou být ve výjimečných případech s vnitřním trhem slučitelné také podpory na odstraňování jatečního odpadu vzhledem ke krátkému trvání a nutnosti dostát dlouhodobě zásadě „znečišťovatel platí“.
(290)
Ani tyto výjimky nejsou použitelné. Úhrady přeúčtovaných nákladů nejsou omezeny na neškodné odstraňování těl uhynulých zemědělských zvířat, které je beztak již z velké části financováno prostřednictvím režimu podpory pro zemědělství, a ani se nejedná o krátkodobé a časové omezené opatření týkající se jatečního odpadu.
(291)
Dále je třeba ještě zdůraznit, že Německo samotné nepředneslo žádné důvody pro slučitelnost úhrad přeúčtovaných nákladů podle pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013.
(292)
Jelikož úhrady přeúčtovaných nákladů zvýhodňují sdružení ZT, nelze je považovat za podporu slučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu pokynů TSE a pokynů ke státní podpoře v zemědělství 2007-2013 podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
13. HODNOCENÍ SLUČITELNOSTI ÚHRADY PŘEÚČTOVANÝCH NÁKLADŮ JAKO PODPORY NA ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ PODLE ČL. 107 ODST. 3 PÍSM c) SFEU
(293)
V případě úhrad přeúčtovaných nákladů se jedná o podpory, které jsou v zásadě zakázány (67). Důkazním břemenem ve prospěch slučitelnosti těchto podpor je proto zatížen dotyčný členský stát. Podle Německa se v případě úhrad přeúčtovaných nákladů jedná o podporu ve prospěch ochrany životního prostředí.
(294)
Podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí je investiční podpora určená podnikům odstraňujícím škody způsobené životnímu prostředí tím, že provádějí sanaci kontaminovaných lokalit, slučitelná s vnitřním trhem ve smyslu čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU za předpokladu, že vede ke zlepšení ochrany životního prostředí. Při tom je však třeba přihlížet také k zásadě „znečišťovatel platí“, která je zakotvena v čl. 191 odst. 2 SFEU a v pokynech pro poskytování státní podpory v oblasti životního prostředí. Podle bodu 132 pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí musí původce škod způsobených životnímu prostředí uhradit sanaci bez státní podpory. Kdo je znečišťovatelem, se určuje podle práva použitelného v jednotlivých státech.
(295)
Relevantní okamžik k posouzení situace z hlediska použitelného práva v jednotlivých členských státech se určuje podle okamžiku přijetí úředního rozhodnutí použitelného práva.
(296)
Německo nepopírá, že v souladu se sanačním rozhodnutím ze dne 21. dubna 1997 sdružení ZT v plném rozsahu odpovídá za sanaci staré lokality Sohrschied a podle sanačního rozhodnutí 31. března 1998 za sanaci lokality Sprendlingen-Gensingen jako znečišťovatel podle vnitrostátní práva platného v příslušné době. Sdružení ZT jako znečišťovatel podle německého práva odpovídá také za náklady na dekontaminaci půdy v obou lokalitách. Německo tvrdí, že podle rozhodnutí spolkového ústavního soudu (Bundesverfassungsgericht) ze dne 16. února 2000 (68) je financování nákladů na sanaci nad rámec odpovědnosti prostřednictvím úhrady přeúčtovaných nákladů slučitelnou podporou, jelikož odpovědnost soukromých subjektů se podle tohoto rozhodnutí omezuje pouze na tržní hodnotu pozemku.
(297)
Argumenty Německa jsou však nesprávné. Zaprvé, rozhodnutí spolkového ústavního soudu je použitelné výlučně mezi stranami („inter partes“), tedy mezi stranami zúčastněnými v řízení. Především však změna v judikatuře soudu nejvyšší úrovně nemění právní situaci a není důvodem přezkumu ve smyslu čl. 51 odst. 1 bodu 1 zákona o správním řízení s ohledem na starší správní akty, které se již staly závaznými.
(298)
Podle německé judikatury se rozhodnutím spolkového ústavního soudu nemění skutečnost, že v době sanačního rozhodnutí odpovídali za náklady na sanaci v plné výši všichni znečišťovatelé. Žádný z nich se po rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000 nemohl vyhnout plné odpovědnosti jakožto znečišťovatel s ohledem na starší rozhodnutí, které se stalo závazným.
(299)
Sdružení ZT je proto odpovědné za lokality Sprendlingen-Gensingen a Sohrschied i s přihlédnutím k rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000, které Německo cituje.
(300)
Jelikož se sdružení ZT proti sanačním rozhodnutím neodvolalo, stala se závaznými a jsou nenapadnutelná. Pokud chce nyní Německo zpětně v zásadě popřít odpovědnost sdružení ZT za lokalitu Sohrschied, nelze tento argument přijmout. Sdružení ZT se mělo proti sanačnímu rozhodnutí ze dne 21. dubna 1997 odvolat a nemělo dovolit, aby se stalo závazným. Úkolem Komise není znovu zkoumat závazné rozhodnutí vnitrostátního orgánu, pokud jde situaci z hlediska odpovědnosti podle zásady „znečišťovatel platí“.
(301)
Německo navíc samo uznává, že se uvedené rozhodnutí spolkového ústavního soudu ze dne 16. února 2000 vztahuje pouze na soukromé subjekty a nikoliv na právnické osoby podle veřejného práva. Je tomu tak proto, že právním základem pro omezení odpovědnosti je právo na vlastnictví. Na toto právo se však právnické osoby podle veřejného práva odvolávat nemohou. Nelze tedy zpochybnit, že podle vnitrostátního práva je za kontaminované lokality plně odpovědné sdružení ZT.
(302)
Na potenciální nerovné zacházení mezi právnickými osobami podle soukromého práva a právnickými osobami podle veřejného práva v právním systému členského státu se podle pokynů pro poskytování státní podpory v oblasti ochrany životního prostředí nelze odvolávat. Pokud jde o otázku odpovědnosti za kontaminované lokality (závazky z minulosti), pokyny uvádějí, že použitelné je pouze vnitrostátní právo.
(303)
Jelikož sdružení ZT podle německého práva odpovídá v plné výši za náklady na sanaci obou starých lokalit, není možné úhradu přeúčtovaných nákladů považovat za slučitelnou s vnitřním trhem ve smyslu pokynů k podpoře na ochranu životního prostředí podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. +
14. ZÁVĚRY
(304)
Úhrady přeúčtovaných nákladů poskytnuté sdružení ZT od roku 1979 představují státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Německo tyto úhrady přeúčtovaných nákladů poskytovalo v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
(305)
Nelze je prohlásit za podporu slučitelnou s vnitřním trhem ani podle čl. 106 odst. 2 SFEU, ani podle čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU.
(306)
Podle čl. 1 písm. b) bodu iv) ve spojení s čl. 15 odst. 3 nařízení (ES) č. 659/1999 je podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, považována za existující podporu. Podle článku 15 uvedeného nařízení platí, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta začíná běžet dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci a je pozastavena jakýmkoliv opatřením, které Komise v souvislosti s danou protiprávní podporou přijme. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu.
(307)
Soudy Unie rozhodly, že promlčecí lhůta pro navrácení podpory může být přerušena nejen formálním řízením, ale také žádostí o informace, která rovněž představuje krok vedoucí k přerušení promlčecí lhůty pro navrácení podpory (69).
(308)
Stěžovatelka napadla úhradu přeúčtovaných nákladů ve prospěch sdružení ZT v lednu 2008 a dne 26. května 2008 byla Německu zaslána žádost o informace. Tato žádost o informace přerušila promlčecí lhůtu pro navrácení podpory. Proto se za existující podporu pokládají všechny úhrady přeúčtovaných nákladů, které sdružení ZT obdrželo do 26. května 1998. Naproti tomu všechny úhrady přeúčtovaných nákladů, které sdružení ZT obdrželo po 26. květnu 1998, představují novou podporu.
(309)
Podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 659/1999 nemá Komise požadovat navrácení podpory, pokud by tím byla porušena obecná zásada práva Unie. V předmětném případě vyvstává otázka, zda mohl rozsudek BverwG ze dne 16. prosince 2010 u sdružení ZT vzbudit legitimní očekávání, že posuzované opatření nepředstavuje státní podporu.
(310)
Komise v tomto ohledu zaprvé konstatuje, že se uvedený rozsudek BVerwG týká pouze plateb provedených v roce 2010. Rozsudek tedy mohl - pokud vůbec - vzbudit oprávněná očekávání pouze pro rok 2010 (a následující roky za předpokladu, že by se stanovy sdružení nezměnily).
(311)
Rozsudek BverwG však nemohl u sdružení ZT vzbudit oprávněná očekávání ani pro rok 2010 (a následující roky). Podle ustálené judikatury má právo dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání každý jednotlivec, pokud u něj orgán Unie tím, že mu poskytl konkrétní ujištění, vyvolal podloženou naději (70). Takovým ujištěním jsou bez ohledu na formu, ve které jsou sděleny, přesné, nepodmíněné a shodující se informace (71).
(312)
Komise v předmětném případě žádná taková ujištění sdružení ZT nedala. Naopak: dne 20. června 2010 přijala rozhodnutí o zahájení vyšetřování.
(313)
BVerwG není orgánem Evropské unie. Pokud jde o dohled nad dodržováním povinností podle článků 107 a 108 ES ze strany členských států, plní podle ustálené judikatury vnitrostátní soudy a Komise vzájemně se doplňující a rozdílné úlohy (72). Zatímco posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem spadá do výlučné pravomoci Komise a zároveň podléhá přezkumu Soudního dvora, zajišťují vnitrostátní soudy, aby byla zaručena práva jednotlivců tam, kde není dodržena povinnost předem informovat o státní podpoře Komisi podle čl. 108 odst. 3 Smlouvy (73).
(314)
V předmětném případě vydal BverwG rozsudek týkající se opatření, v souvislosti s nímž již Komise zahájila formální vyšetřovací řízení. Podle ustálené judikatury Soudního dvora má toto rozhodnutí přimět členské státy k tomu, aby pozastavily platby v rámci daného opatření (74). BverwG navíc svůj rozsudek vydal a odůvodnil jej mimo jiné údajnou neslučitelností se čtvrtým kritériem podle rozsudku Altmark, aniž by odkazoval na Soudní dvůr, aniž by byl případ předložen Soudnímu dvoru Unie k rozhodnutí o předběžné otázce.
(315)
Komise je za těchto okolností toho názoru, že rozsudek BVerwG neposkytuje žádné jasné, nepodmíněné a shodující se informace.
(316)
Navrácení úhrad přeúčtovaných nákladů tedy není v rozporu s obecnou zásadou unijního práva spočívající v ochraně legitimního očekávání,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Úhrady přeúčtovaných nákladů, které Německo od 1. ledna 1979 v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU poskytovalo ve prospěch účelového sdružení Zweckverband Tierkörperbeseitigung v Porýní-Falci, v Sársku a v okresech Rheingau-Taunus a Limburg-Weilburg (dále jen „příjemce“) představují státní podporu, jež je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Německo neprodleně získá zpět od příjemce podporu uvedenou v článku 1, která byla vyplácena od 26. května 1998.
2. Částky, které mají být získány zpět, zahrnují úroky od data, kdy byly platby podpory uvedené v odstavci 1 dány k dispozici příjemci, do data jejich skutečného navrácení.
3. Výše úroků bude vypočtena jako složený úrok podle kapitoly V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (75).
4. Německo s účinkem ode dne oznámení tohoto rozhodnutí zruší všechny neprovedené platby podpory uvedené v článku 1.
Článek 3
Německo zajistí, aby byla podpora uvedená v článku 2 navrácena zpět do čtyř měsíců ode dne oznámení tohoto rozhodnutí.
Článek 4
1. Německo do dvou měsíců od tohoto rozhodnutí poskytne Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má příjemce vrátit;
b)
podrobný popis opatření již přijatých a plánovaných k dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2. Německo bude Komisi průběžně informovat o opatřeních přijatých na vnitrostátní úrovni za účelem provedení tohoto rozhodnutí až do okamžiku úplného navrácení podpory uvedené v čl. 2 odst. 1. Na žádost Komise Německo neprodleně poskytne informace o opatřeních již přijatých, resp. plánovaných k provedení tohoto rozhodnutí. Dále předloží podrobné informace týkající se částek podpory a úroků, které již byly příjemcem vráceny.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. dubna 2012.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2012. gada 25. aprīlis)
par valsts atbalstu SA.25051 (C 19/10) (ex NN 23/10), ko Vācija piešķīrusi Zweckverband Tierkörperbeseitigung Reinzemē-Pfalcā, Zārā, Reingavas-Taunusa rajonā un Limburgas-Veilburgas lauku rajonā
(izziņots ar dokumenta numuru C(2012) 2557)
(Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2012/485/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),
pēc tam, kad ieinteresētās personas tika aicinātas iesniegt piezīmes atbilstoši minētajam pantam (2), un ņemot vērā šo personu piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Sūdzībā, ko 2008. gada 23. februārī iesniedza Saria Bio-Industries AG & Co KG (turpmāk “sūdzības iesniedzējs”), Komisija tika informēta par to, ka Vācija piešķir ikgadējas iemaksas Zweckverband Tierkörperbeseitigung (speciālai dzīvnieku kautķermeņu iznīcināšanas apvienībai) Reinzemē-Pfalcā, Zārā, Reingavas-Taunusa rajonā un Limburgas-Veilburgas lauku rajonā (turpmāk “ZT”).
(2)
Komisija ar 2010. gada 20. jūlija vēstuli informēja Vāciju par to, ka ir nolēmusi attiecībā uz šo pasākumu sākt Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru (turpmāk “lēmums par procedūras sākšanu”). Komisija 2010. gada 26. oktobrīEiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēja lēmumu par procedūras sākšanu un aicināja ieinteresētās personas iesniegt piezīmes par pasākumu (3).
(3)
Komisija 2010. gada 25. novembrī saņēma sūdzības iesniedzēja piezīmes. Atbilstīgi apstiprinātajiem termiņa pagarinājuma pieprasījumiem, kas tika iesniegti 2010. gada 20. augustā un 2010. gada 18. novembrī, Vācija savas piezīmes par lēmumu par procedūras sākšanu un par sūdzības iesniedzēja piezīmēm iesniedza vairākās daļās - 2011. gada 3. martā, 2011. gada 1. aprīlī, 2011. gada 4. aprīlī, 2011. gada 16. maijā, 2011. gada 15. jūlijā un 2011. gada 18. novembrī.
(4)
ZT2011. gada 4. aprīlī nosūtīja Komisijai rakstiskas piezīmes. Lai gan saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (4), 20. panta 1. punktu un 6. pantu attiecīgajām personām ir jāiesniedz piezīmes ne vēlāk kā vienu mēnesi pēc lēmuma publicēšanas Oficiālajā Vēstnesī, ZT savas piezīmes iesniedza tikai pēc četriem mēnešiem. Novēlotas procedūrā iesaistīto pušu piezīmes Komisija var ņemt vērā tikai pamatotos un īpašos gadījumos (5). Komisija nesaskata šādu pamatojumu ne ZT vēstulē, ne citos apstākļos. Tāpēc Komisija 2011. gada 18. aprīļa vēstulē informēja ZT par to, ka ZT piezīmju ņemšana vērā oficiālās pārbaudes procedūrā būtu pretrunā procedūras noteikumiem un būtu uzskatāma par nepamatotu nevienlīdzīgu attieksmi pret procedūrā iesaistītajām pusēm. Tomēr, pieņemot šo lēmumu, tā ņēma vērā visu piezīmēs sniegto informāciju.
(5)
Paralēli Komisijas oficiālās pārbaudes procedūrai sūdzības iesniedzējs turpināja valsts tiesvedību Vācijā un iesniedza Verwaltungsgericht Trier (Trīres Administratīvajā tiesā) prasību pret ZT. Tiesa 2008. gada 2. decembrī nolēma, ka ikgadējās iemaksas ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Attiecībā uz nelikumīgā atbalsta atmaksu tiesa nolēma, ka ZT nav jāatmaksā laikposmā no 2005. līdz 2008. gadam saņemtā summa, jo īpašu apstākļu dēļ tas būtu nesamērīgi.
(6)
Gan sūdzības iesniedzējs, gan ZT pārsūdzēja Verwaltungsgericht Trier spriedumu Oberverwaltungsgericht Koblenz (Koblencas Augstākajā administratīvajā tiesā). Oberverwaltungsgericht2009. gada 24. novembrī apstiprināja Verwaltungsgericht Trier spriedumu.
(7)
Sūdzības iesniedzējs un ZT pārsūdzēja Oberverwaltungsgericht Koblenz lēmumu Bundesverwaltungsgericht (turpmāk “BVerwG”) (Federālajā Administratīvajā tiesā). Bundesverwaltungsgericht2010. gada 16. decembra spriedumā (6) noraidīja sūdzības iesniedzēja pārsūdzību, grozīja Oberverwaltungsgericht Koblenz lēmumu un noraidīja prasības kopumā, uzskatot, ka sūdzība par 2005.-2009. gadu ir nepieņemama un ka ikgadējā iemaksa par 2010. gadu nav atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
2. DETALIZĒTS PASĀKUMA APRAKSTS
2.1. Atbilstošās tiesību normas
2.1.1. Eiropas Savienības tiesību akti
(8)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 21. oktobra Regula (EK) Nr. 1069/2009, ar ko nosaka veselības aizsardzības noteikumus attiecībā uz dzīvnieku izcelsmes blakusproduktiem un atvasinātajiem produktiem, kuri nav paredzēti cilvēku patēriņam, un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 1774/2002 (Dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu regula) (7), reglamentē dzīvnieku blakusproduktu savākšanu, transportēšanu, uzglabāšanu, apstrādi, pārstrādi un izmantošanu vai likvidēšanu, lai šie produkti neapdraudētu cilvēku un dzīvnieku veselību. Tiesību akta mērķis cita starpā ir nepieļaut transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) un citu dzīvnieku transmisīvo slimību, piemēram, klasiskā cūku mēra (CSF) vai mutes un nagu sērgas (FMD), uzliesmojumus.
(9)
Regulas (EK) Nr. 1069/2009 4. iedaļā, ņemot vērā specifiskus riskus dzīvnieku un cilvēku veselībai, dzīvnieku blakusprodukti ir iedalīti trijās dažādās kategorijās:
a)
pirmās kategorijas materiāls rada būtiskus riskus, kas jo īpaši saistīti ar TSE un atsevišķu aizliegtu vielu un vides piesārņotāju esamību. Šīs kategorijas materiāls sastāv arī no tādu dzīvnieku ķermeņa daļām, par kuriem pastāv aizdomas, ka tie varētu būt inficēti ar TSE, vai kuru saslimšana ar TSE ir apstiprināta, kā arī no pirmās kategorijas materiāla maisījumiem ar otrās vai trešās kategorijas materiālu. Šādi materiāli jālikvidē, sadedzinot vai pārstrādājot, un tos nedrīkst pievienot lauksaimniecības dzīvniekiem paredzētai barībai vai tehniskiem produktiem;
b)
vērā ņemamus riskus rada arī otrās kategorijas materiāls, jo tas sastāv no mirušiem dzīvniekiem un citiem materiāliem, kuru sastāvā ir konkrētas aizliegtas vielas vai piesārņotāji. Šīs kategorijas materiāls jālikvidē, sadedzinot vai pārstrādājot, un to nedrīkst pievienot lauksaimniecības dzīvniekiem paredzētai barībai. Tomēr atsevišķos gadījumos to drīkst izmantot kā mēslojumu vai tehniskiem nolūkiem;
c)
trešās kategorijas materiāls ir arī tādu nokautu dzīvnieku daļas, kuri atzīti par nederīgiem cilvēku patēriņam, bet kuriem nav novēroti uz cilvēkiem vai dzīvniekiem pārnesamu slimību simptomi, kā arī cilvēku patēriņam derīgu dzīvnieku izcelsmes materiāls, ko saimniecisku apsvērumu dēļ izmanto citiem nolūkiem, piemēram, lauksaimniecības dzīvnieku barības produktos.
(10)
Regula (EK) Nr. 1069/2009 būtībā ir līdzvērtīga tās priekštecei, Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1774/2002 (8), un tajā ir paredzēti nosacījumi, ar ko aizliedz pirmās un otrās kategorijas materiāla importu un eksportu un prasa, lai kompetentās iestādes, kurām jāpiemēro šīs regulas nosacījumi, apstiprinātu likvidēšanas rūpnīcas. Tātad Regulā (EK) Nr. 1069/2009 ir paredzēti konkrēti nosacījumi, ar kuriem kontrolē pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu. Tomēr papildus iepriekš minētajiem nosacījumiem regulā nav noteiktas prasības par veidu, kādā pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana būtu jāorganizē saimnieciski. Tādējādi Regulā (EK) Nr. 1069/2009 nav noteikts, ka konkrētā teritorijā likvidēšana būtu jāveic tikai vienam uzņēmumam, kā tas ir Vācijas gadījumā.
2.1.2. Valsts tiesību akti
(11)
Saskaņā ar 3. pantu Vācijas tiesību aktā, ar ko īsteno Kopienas nosacījumus par tādu dzīvnieku izcelsmes blakusproduktu pārstrādi un likvidēšanu, kas nav paredzēti cilvēku patēriņam (9) (TierNebG), lauku rajonos (Landkreise) un pilsētu rajonos (kreisfreie Städte) noteikti ir jāveic pirmās un otrās kategorijas materiāla, t. s. “kontrolēto preču”, likvidēšana un pārstrāde. Rajoni var pildīt šo pienākumu paši vai arī nolīgt trešās personas.
(12)
Ja tiek ievēroti Regulas (EK) Nr. 1069/2009 nosacījumi, trešās kategorijas materiāla, t. s. “nekontrolēto preču”, likvidēšanu var veikt jebkurš pārstrādes uzņēmums.
2.2. Zweckverband Tierkörperbeseitigung
(13)
ZT ir uzņēmums, uz ko attiecas publiskās tiesības un kas 1979. gadā dibināts saskaņā ar 1. un 2. pantu Reinzemes-Pfalcas Landesgesetz zur Ausführung des TierNebG (10) (turpmāk “TierNebGAG RP” - Reinzemes-Pfalcas pavalsts likums, ar ko īsteno Likumu par dzīvnieku blakusproduktiem). Kopš 1979. gada visi Reinzemes-Pfalcas un Zāras lauku rajoni un lielāki pilsētu rajoni, kā arī divi Hesenes lauku rajoni - Reingavas-Taunusa rajons un Limburgas-Veilburgas lauku rajons - ir kļuvuši par ZT locekļiem (sk. ZT Verbandsordnung (statūtu) 1. pantu).
(14)
Saskaņā ar ZT Verbandsordnung 2. pantu ZT locekļi ir pilnvarojuši ZT īstenot visas lauku rajonu un pilsētu rajonu tiesības un pienākumus, ko tiem kā par likvidēšanu atbildīgām struktūrām piemēro saskaņā ar TierNebG 3. pantu un atsevišķu Vācijas pavalstu tiesību aktiem.
(15)
Saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem speciāla apvienība nevar kļūt par maksātnespējas procedūru subjektu, jo tai ir piešķirts publisko tiesību subjekta juridiskais statuss. Taču šādas apvienības locekļi var nolemt to likvidēt.
2.3. Mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšana
2.3.1. ZT darbības
(16)
ZT īsteno ne tikai tā statūtos paredzētos pienākumus, t. i., pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu tā darbības teritorijā (“iekšējais materiāls”), bet likvidē arī pirmās un otrās kategorijas materiālu tā kaimiņpavalstīs - Bādenē-Virtembergā un Hesenē (detalizētu aprakstu sk. 20. punktā un turpmākajos punktos), kā arī nekontrolētu trešās kategorijas materiālu (turpmāk kopā “ārējais materiāls”).
(17)
Kā redzams 1. tabulā, ZT laika gaitā ir pārstrādājis lielu ārējā materiāla daudzumu. Kopumā ārējais materiāls veidoja gandrīz pusi no pēdējos gados pārstrādātā daudzuma.
1. tabula
Materiālu daudzums, ko ZT pārstrādājis 1998.-2009. gadā
Iekšējais materiāls
Ārējais materiāls
Bādene-Virtemberga
Ziemeļhesene un Centrālhesene
Pirmās un otrās kategorijas kontrolētās preces
Trešās kategorijas nekontrolētās preces
Pirmās un otrās kategorijas kontrolētās preces
Pirmās un otrās kategorijas kontrolētās preces
Kopā
1998. g.
tonnas,
38 055
[…] (11)
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
1999. g.
tonnas,
41 081
[…]
0
0
[…]
%
[…]
[…]
0 %
0 %
100 %
2000. g.
tonnas,
44 929
[…]
1 114
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2001. g.
tonnas,
57 110
[…]
14 079
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2002. g.
tonnas,
58 316
[…]
14 803
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2003. g.
tonnas,
54 325
[…]
16 067
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2004. g.
tonnas,
52 562
[…]
13 228
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2005. g.
tonnas,
48 944
[…]
11 658
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2006. g.
tonnas,
45 988
[…]
11 389
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2007. g.
tonnas,
44 544
[…]
6 797
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2008. g.
tonnas,
41 838
[…]
7 046
0
[…]
%
[…]
[…]
[…]
0 %
100 %
2009. g.
tonnas,
36 863
[…]
8 569
23 312
[…]
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
Vidējais rādītājs
tonnas,
47 046
[…]
8 729
1 943
[…]
1998.-2009. gadā
%
[…]
[…]
[…]
[…]
100 %
(18)
Iekšējais materiāls ir miruši dzīvnieki un kautuvju atkritumi. ZT veic gan savākšanu, gan pārstrādi (turpmāk kopā “likvidēšana”). Lai segtu ar to saistītās izmaksas, ZT iekasē samaksu. Mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanas izcenojums ir atšķirīgs.
(19)
Tā kā trešās kategorijas materiālu tirgo brīvajā tirgū, ZT vienojas par likvidēšanas cenām atbilstīgi privāttiesībām. Lai gan lielākajā daļā privāto likvidēšanas rūpnīcu trešās kategorijas materiālu likvidē atsevišķi, lai nodrošinātu lielākus ienākumus no pārdošanas, to pārstrādājot, piemēram, lolojumdzīvnieku barībā, ZT pārstrādā trešās kategorijas materiālu kopā ar kontrolētajām precēm, jo tam nav atsevišķas rūpnīcas. Tāpēc no pārstrādātajām kontrolētajām precēm var iegūt tikai galaproduktus ar zemāku vērtību, piemēram, eļļu un taukus.
(20)
ZT kopš 2000. gada pārstrādā arī pirmās un otrās kategorijas kautuvju atkritumus no Bādenes-Virtembergas. Tāpēc starp ZT un Zweckverband Neckar-Franken tika noslēgts publisko tiesību aktiem atbilstīgs īpašs nolīgums. Saskaņā ar nolīgumu Zweckverband Neckar-Franken veica materiāla savākšanu uz vietas un pēc tam nogādāja to ZT pārstrādei.
(21)
ZT 2007. gadā iesniedza piedāvājumu arī konkursā par kontrolēto preču likvidēšanu Ziemeļhesenes un Centrālhesenes lauku rajonos un ieguva līgumslēgšanas tiesības. Pirms ZT2009. gada 1. aprīlī pārņēma likvidēšanas pienākumus, tos pildīja viens no sūdzības iesniedzēja grupas uzņēmumiem.
(22)
ZT centās maksimāli izmantot tā rūpnīcu jaudu un pārstrādāja ne vien ārējo materiālu, bet papildus oficiālajiem pienākumiem arī diezgan nopietni iesaistījās gan brīvi tirgojamā trešās kategorijas materiāla pārstrādē, gan tādu teritoriju pirmās un otrās kategorijas materiāla pārstrādē, kas nav apvienības darbības teritorijas. Laikposmā no 2002. līdz 2008. gadam iekšējais materiāls veidoja tikai 54-58 % ZT pārstrādātā materiāla. Daļēji tāpēc, ka tika pievienots arī materiāls no Ziemeļhesenes un Centrālhesenes, šī procentuālā attiecība 2009. gadā ievērojami samazinājās un bija tikai 39 %, neveidojot pat pusi no kopējā ZT pārstrādātā materiāla daudzuma.
2.3.2. ZT rūpnīcu jauda
(23)
ZT ir divas likvidēšanas rūpnīcas, kas atrodas Rivenihā un Zandersmīlē. Normālas darbības apstākļos abas rūpnīcas parasti darbojas divās maiņās piecas darbadienas (piecu dienu un divu maiņu darbības režīms). Maksimālais materiāla daudzums, ko pa šo laiku var pārstrādāt nedēļā, ir 2 160 tonnas. Ar šādu normālas darbības jaudu varēja pārstrādāt vidēji 88 000 tonnas gadā (pēdējos gados apjoms ik gadu pieauga), t. i., 1 700 tonnas nedēļā.
(24)
Tāpat kā citiem likvidēšanas uzņēmumiem ZT ir rezerves darbības jauda, proti, tādas maiņas darbadienās un nedēļas nogalēs, ko normālas darbības apstākļos neizmanto. Rezerves darbības jaudu var izmantot, lai pārstrādātu papildu kautķermeņus epidēmijas gadījumā.
2.3.2.1. Īstermiņa rezerves darbības jauda
(25)
Saskaņā ar ZT sniegto informāciju īsā periodā (6-12 nedēļas) rūpnīcās visu nedēļu var strādāt trijās maiņās (septiņu dienu un trīs maiņu darbības režīms). Tas nozīmē, ka īsos periodos iespējamā nedēļas jauda var sasniegt pat 4 536 tonnas. Tomēr pastāvīgu septiņu dienu un trīs maiņu darbības režīmu nevar turpināt iekārtu nolietojuma un darbinieku noguruma dēļ.
(26)
Tāpēc īstermiņā - ne ilgāk kā 12 nedēļas - ZT papildus parastai jaudai ir pieejama arī rezerves darbības jauda 2 376 tonnas nedēļā, ko var izmantot, lai pārstrādātu materiālu epidēmijas gadījumā (sk. arī 3. tabulu 9.3.1. sadaļā).
2.3.2.2. Ilgtermiņa rezerves darbības jauda
(27)
Taču ilgākā laika posmā rūpnīcās papildu materiālu epidēmijas gadījumā var pārstrādāt ne vairāk kā trīs maiņās piecas darbdienas (piecu dienu un trīs maiņu darbības režīms), jo, ja diezgan ilgi ir bijusi liela noslodze, nedēļas nogalēs būtu jāveic apkopes darbi. Tādā gadījumā nedēļā varētu pārstrādāt ne vairāk kā 3 240 tonnas.
(28)
Tādējādi ilgākā laika posmā - ilgāk par 12 nedēļām - ZT papildus parastai jaudai ir pieejama rezerves darbības jauda 1 080 tonnas nedēļā, ko var izmantot, lai pārstrādātu materiālu epidēmijas gadījumā (sk. arī 3. tabulu 9.3.1. sadaļā).
2.4. Ikgadējās iemaksas un sabiedriskais uzdevums
(29)
ZT Verbandsordnung ir to ikgadējo iemaksu juridiskais pamats, kuras ZT saņem no saviem locekļiem (lauku un pilsētu rajoniem). Ikgadējo iemaksu mērķis ir kompensēt ar ieņēmumiem nesegtās izmaksas (sk. Verbandsordnung 9. panta 1. punktu).
(30)
Ikgadējās iemaksas summu nosaka, ņemot vērā lēmumu par gada budžetu, kas vispirms jāapstiprina apvienības locekļu kopsapulcē. Tiklīdz ir pieņemts lēmums par budžetu, ZT, izmantojot administratīvu aktu, drīkst prasīt ikgadējās iemaksas.
(31)
ZT Verbandsordnung grozījumi tika izdarīti 2010. gada februārī ar atpakaļejošu spēku no 2009. gada 1. janvāra. Līdz tam brīdim ikgadējo iemaksu izmantošana un aprēķināšana bija noteikta tikai Verbandsordnung 9. panta 1. punktā, taču 2010. gada februārī ieviesa šādus jaunus nosacījumus.
(32)
Saskaņā ar Verbandsordnung 9. panta 2. punktu ikgadējās iemaksas apmērs tagad ir jānosaka iepriekš. Noteikumos arī paredzēts, ka ikgadējo iemaksu drīkst iekasēt tikai kā kompensāciju par izmaksām, ko radījis ZT uzticētais pienākums likvidēt pirmās un otrās kategorijas materiālu un nodrošināt rezerves jaudu izmantošanai epidēmiju gadījumā.
(33)
Saskaņā ar Verbandsordnung 10. panta 2. punktu epidēmijas gadījumā izmantojamā rezerves jauda, kas bija jānodrošina 2009. un 2010. gadā, bija 7 110 tonnas, kas jāpārstrādā sešās nedēļās (t. i., sešreiz pa 1 185 tonnām nedēļā). Nosakot epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmēru, ņēma vērā faktu, ka papildus ZT parastajai jaudai epidēmijas gadījumā bija pieejama arī alternatīva likvidēšanas jauda 5 000 tonnas gadā. Epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas ir jānosaka iepriekš attiecīgā uzņēmējdarbības plānā, un vienīgās izmaksas, ko drīkst ņemt vērā, ir atbilstīga pastāvīgo izmaksu (amortizācijas, nodokļu, apdrošināšanas, aizņēmumu procentu) daļa, ārējo uzturēšanas līgumu izmaksas, kā arī proporcionāla personāla izmaksu daļa saistībā ar pastāvīgas operatīvās gatavības nodrošināšanu. Epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas ir jāreģistrē speciālos kontos atsevišķi no pārējām uzņēmuma izmaksām, un tās tiek sadalītas atbilstīgi attiecīgajai jaudas daļai.
(34)
Laikposmā no ZT dibināšanas 1979. gadā līdz 2011. gadam kopējais ZT saņemto ikgadējo iemaksu apmērs ir EUR 66 493 680. Ikgadējo iemaksu apmērs kopš 1998. gada bija šāds:
1998. g.
:
EUR 2 114 192 (DM 4 135 000);
1999. g.
:
EUR 2 432 216 (DM 4 575 000);
2000. un 2001. g.
:
EUR 2 249 684 (DM 4 400 000) gadā;
2002.-2008. g.
:
EUR 2 250 000 gadā;
2009. g.
:
EUR 1 961 515;
2010. g.
:
EUR 2 212 392;
2011. g.
:
EUR 1 962 515.
(35)
Ikgadējo iemaksu kopējais apmērs 1998.-2011. gadā bija EUR 30 932 198.
(36)
Saskaņā ar iesniegtajiem peļņas un zaudējumu aprēķiniem pēc ikgadējo iemaksu iekļaušanas ZT kopējie zaudējumi 1998.-2009. gadā bija EUR 4 562 795. Atņemot iemaksas, kuru kopējais apmērs bija EUR 26 757 292, kopējie zaudējumi 1998.-2009. gadā bija EUR 31 320 678. Tādējādi ikgadējo iemaksu summa nebija pietiekami liela, lai pilnīgi kompensētu kopējos zaudējumus.
2.5. Apstiprinātais valsts atbalsts saistībā ar TSE testiem, mirušiem dzīvniekiem un kautuvju atkritumiem
(37)
Uz dzīvnieku blakusproduktu likvidēšanu vispārēji attiecas LESD 191. panta 2. punktā paredzētais princips “piesārņotājs maksā”. Tādējādi nodrošināt mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanu, kā arī segt ar to saistītās izmaksas galvenokārt ir ražotāja pienākums (12).
(38)
Taču TSE krīzes dēļ radās vajadzība nodrošināt mirušu dzīvnieku un tādu kautuvju atkritumu pienācīgu pārstrādi, kas sastāv no pirmās un otrās kategorijas materiāliem, kā arī atbalstīt lauksaimniekus, izmantojot valsts atbalstu. Eiropas Komisija 2002. gada 24. decembrī paredzēja attiecīgus pasākumus Kopienas pamatnostādnēs par valsts atbalstu saistībā ar TSE testiem, nobeigušos dzīvnieku aizvākšanu un kautuvju atkritumiem (13) (turpmāk “Kopienas pamatnostādnes par TSE”). Šie pasākumi bija iekļauti un nostiprināti V.B.4. sadaļā Kopienas pamatnostādnēs attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības un mežsaimniecības nozarē 2007.-2013. gadā (14) (turpmāk “Pamatnostādnes par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam”).
(39)
Saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par TSE un Pamatnostādnēm par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam dzīvnieku blakusproduktu likvidēšanas izmaksas būtībā ir jāsedz piesārņotājam (15). Taču atsevišķos, ļoti ierobežotos gadījumos ir atļauts piešķirt atbalstu TSE testu izpildei un mirušu dzīvnieku likvidēšanai (16). Nekādu atbalstu nedrīkst piešķirt kautuvju atkritumu likvidēšanai (17). Turklāt atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu tikai tad, ja var pierādīt, ka to saņem vienīgi lauksaimnieki, nevis pakārtoti ražošanas uzņēmumi (piem., kautuves vai dzīvnieku likvidēšanas rūpnīcas) (18).
2.5.1. Komisijas 2004. gada 29. janvāra lēmums lietā par valsts atbalstu NN 33/03
(40)
Komisija 2004. gadā apstiprināja valsts atbalsta shēmu, lai līdzsvarotu TSE radīto apdraudējumu Reinzemē-Pfalcā, par ko Vācija paziņoja saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, Kopienas pamatnostādnēm par TSE un Kopienas 2000. gada 12. augusta pamatnostādnēm attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē (19). Atbalsta shēmas mērķis bija novērst TSE izplatību, inter alia kompensējot lauksaimniekiem papildu izmaksas, ko tiem radīja riska materiāla pareiza likvidēšana pēc tam, kad tika aizliegts barot liellopus ar gaļas un kaulu miltiem.
(41)
Papildus citiem pasākumiem Komisija apstiprināja vienreizēju atbalstu 100 % apmērā, lai kompensētu izmaksas par specifisku riskantu kautuvju atkritumu likvidēšanu, kas bija uzkrājušās no 2000. gada oktobra līdz 2001. gada septembrim saistībā ar aizliegumu izmantot barībā gaļas un kaulu miltus. Taču par atbalsta saņēmējiem uzskatīja kautuves, nevis ZT.
2.5.2. Komisijas 2004. gada 6. jūlija lēmums lietā par valsts atbalstu N 15/04
(42)
Saskaņā ar otro atbalsta shēmu, ko arī apstiprināja 2004. gadā, Reinzemes-Pfalcas lauksaimniekiem bija jāsaņem kompensācija par izmaksām, ko radīja tādu mirušo dzīvnieku savākšana un pārstrāde, par kuriem lauksaimnieki bija samaksājuši iemaksas Tierseuchenkasse (20) (Dzīvnieku slimību fondam). ZT noteikto samaksu par iekšējo mirušo dzīvnieku savākšanu un pārstrādi vienādās daļās sedz Vācijas pavalstis (Reinzeme-Pfalca, Hesene, Zāra), apvienības locekļi un attiecīgo pavalstu Tierseuchenkasse. Taču attiecībā uz pārstrādes izmaksām lauksaimniecības dzīvnieku īpašniekiem ir jāveic iemaksa 25 % apmērā.
(43)
Atbalstu, kas tika tieši izmaksāts ZT, apstiprināja laikposmam no 1999. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim. Saskaņā ar atbalsta nosacījumiem to drīkstēja saņemt tikai lauksaimnieki un to nedrīkstēja apvienot ar citu atbalstu.
(44)
Tā kā ar atbalstu kompensē daļu iepriekš noteiktās samaksas (100 % par savākšanu un 75 % par pārstrādi), Komisija secināja, ka to saņēma tikai lauksaimnieki un tas neradīja ZT saimniecisku priekšrocību.
2.5.3. Apstiprināto atbalsta shēmu NN 33/03 un N 15/04 un ikgadējo iemaksu savstarpējā saistība
(45)
Abas atbalsta shēmas (“atbalsts lauksaimniecībai”) ZT uzskaitē ir reģistrētas kā ienākumi. Tādējādi 36. punktā minētajos zaudējumos jau ir ņemts vērā tas, ka ZT saņēma atbalstu lauksaimniecībai kā ienākumus.
(46)
Citiem vārdiem sakot, ZT saņēma ikgadējās iemaksas, kā arī atbalstu lauksaimniecībai, lai finansētu tā nekompensētos zaudējumus.
3. PROCEDŪRAS SĀKŠANAS IEMESLI
(47)
Sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ZT nevarētu ekonomiski izdzīvot, ja tā locekļi ar ikgadējām iemaksām nesegtu ikgadējos zaudējumus, ko radīja iekšējā un ārējā materiāla likvidēšana. ZT, kam ir monopols iekšējā materiāla likvidēšanas jomā un tādējādi nav konkurentu, ārējā materiāla likvidēšanas brīvajā tirgū piedāvā cenas, kas ir zemākas par tirgus cenām. ZT cenu noteikšanas politikas galvenais mērķis ir maksimāli palielināt noslodzi tā rūpnīcās, kurās ir liela rezerves jauda.
(48)
Sūdzības iesniedzējs uzskata, ka ikgadējo iemaksu maksājumi izraisa daudzus konkurences izkropļojumus. Sūdzības iesniedzējs īpaši kritizēja ZT izcenojumu attiecībā uz brīvo trešās kategorijas materiālu un uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus konkursā par tiesībām slēgt līgumu par likvidēšanu Ziemeļhesenē un Centrālhesenē:
a)
ZT piedāvāja likvidēt kautuvju atkritumus, nosakot konkrētu cenu par dzīvnieku, nevis no pārstrādātā materiāla daudzuma atkarīgu cenu. Šādi ZT ieinteresē mazās kautuves, kurās kontrolēto un nekontrolēto preču nodalīšanas izmaksas ir augstākas nekā lielākās un labāk aprīkotās kautuvēs, atteikties no nodalīšanas un nodot trešās kategorijas materiālu ZT kopā ar pirmās un otrās kategorijas kautuvju atkritumiem. Tādējādi ZT piedāvā likvidēt kautuvju atkritumus par tādām cenām, ar ko nevar segt attiecīgās izmaksas, jo samaksā nav iekļautas papildu izmaksas, kas rodas, vienlaicīgi pārstrādājot arī trešās kategorijas materiālu;
b)
ZT varēja uzvarēt konkursā par kontrolēto preču likvidēšanu Ziemeļhesenē un Centrālhesenē un iegūt līguma slēgšanas tiesības tikai tāpēc, ka tā pastāvīgās izmaksas par rezerves jaudas uzturēšanu jau tika segtas ar ikgadējām iemaksām, tādējādi uzņēmums varēja piedāvāt zemākas cenas.
(49)
Savukārt Vācija apgalvo, ka ikgadējo iemaksu mērķis bija segt izmaksas, ko ZT radīja pienākums nodrošināt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu. Kā pierādījumu Vācija iesniedza ekspertu pētījumu, ko 2007. gada martā sagatavoja Fraunhofera institūts (21) (turpmāk “Fraunhofera pētījums”), lai apliecinātu, ka epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas bija 50 % no kopējām jaudas izmaksām. Turklāt Vācija apgalvoja, ka ar ikgadējām iemaksām bija jāsedz arī piesārņoto teritoriju attīrīšanas izmaksas.
(50)
Provizoriskajā pārbaudē Komisija vispirms noteica, ka ikgadējās iemaksas, samazinot ZT kārtējos izdevumus, rada tam saimniecisku priekšrocību un ka ir izpildīti pārējie atbalsta esamības kritēriji.
(51)
Komisija norādīja, ka šāds atbalsts parasti ir aizliegts. Tā arī apšaubīja, vai ikgadējās iemaksas ir pamatota kompensācija par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanu. Komisija sagatavoja slēdzienu, pārbaudot četrus spriedumā Altmark lietā (22) noteiktos kritērijus:
a)
saņēmējuzņēmumam faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu pildīšanas saistībām un šīm saistībām jābūt skaidri definētām;
b)
kompensāciju aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem;
c)
kompensācijai nebūtu jāpārsniedz summa, kas nepieciešama, lai nosegtu visus izdevumus vai daļu izdevumu, kas radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos ienākumus un saprātīgu peļņu saistībā ar šo pienākumu izpildi;
d)
ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā, kas ļautu izvēlēties pretendentu, kurš spēj šos pakalpojumus piedāvāt par sabiedrībai viszemāko cenu, kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz tādu izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts.
(52)
Attiecībā uz jautājumu par to, vai pakalpojumam ir vispārēja tautsaimnieciska nozīme, Komisija šaubījās, vai epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana atbilst sabiedrības interesēm, jo saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” miruši dzīvnieki un kautuvju atkritumi ir jālikvidē lauksaimniekiem, kuri arī saņem iepriekš minēto atbalstu, ko Komisija apstiprinājusi saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par TSE. Pastāv šaubas arī par to, vai ikgadējās iemaksas ir vajadzīgas, jo citās Vācijas pavalstīs īstenotā prakse liecina, ka privāto uzņēmēju rūpnīcām ir pietiekama rezerves jauda, ko izmantot dzīvnieku slimību epidēmiju gadījumā, un tie nesaņem papildu kompensācijas maksājumus, lai to nodrošinātu.
(53)
Komisijai arī bija šaubas par to, vai Verbandsordnung, ar ko reglamentē ZT darbību, ir ievērotas prasības par pārredzamu pilnvarojumu, jo pirms 2010. gada epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana nebija atzīta par sabiedrības interesēs īstenojamu ZT pienākumu un tajā nebija noteikti izmaksu aprēķināšanā izmantojamie parametri.
(54)
Attiecībā uz vajadzību saņemt kompensācijas maksājumu Komisija izvirzīja jautājumu par to, vai ar ikgadējām iemaksām faktiski netiek finansēti zaudējumi, ko rada nerentabla rezerves jauda. Tā kā citās Vācijas pavalstīs visas izmaksas sedz ar samaksu, ko iekasē no piesārņotājiem, vajadzība saņemt papildu ikgadējās iemaksas ir apšaubāma.
(55)
Tā kā ZT netika izvēlēts publiskā konkursā, rodas šaubas par to, vai ZT ir tipisks efektīvs uzņēmums.
(56)
Tāpēc Komisija provizoriski secināja, ka jāveic detalizēta pārbaude, kurā jānoskaidro, vai ikgadējās iemaksas ZT budžetā patiešām ir vajadzīgas, lai nodrošinātu epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, un vai epidēmijas gadījumā tirgus pats nenodrošinātu pietiekamu rūpnīcu brīvo jaudu.
(57)
Visbeidzot, apšaubīja Vācijas apgalvojumu, ka ikgadējās iemaksas ir pamatota kompensācija par piesārņoto teritoriju attīrīšanas izmaksām. Saskaņā ar 132. punktu Kopienas 2008. gada 1. aprīļa pamatnostādnēs par valsts atbalstu vides aizsardzībai (23) (turpmāk “Pamatnostādnes par atbalstu videi”) šāds atbalsts ir uzskatāms par saderīgu ar iekšējo tirgu tikai tad, ja atbalsta saņēmēju nevar saukt pie atbildības saskaņā ar valsts tiesību aktiem, un šajā gadījumā tā noteikti nav.
4. TIESVEDĪBA VALSTS TIESĀ
(58)
Vācijas Augstākā administratīvā tiesa, BVerwG, 2010. gada 16. decembra spriedumā nolēma, ka saskaņā ar LESD 107. panta 1. punkta noteikumiem 2010. gada iemaksas nav valsts atbalsts, jo ir izpildīti Altmark kritēriji. BVerwG nesniedza paziņojumus par iepriekšējām iemaksām, jo uzskatīja, ka pārsūdzība nebija attiecināma uz iemaksām, kas izmaksātas pirms 2010. gada.
4.1. Pirmais Altmark kritērijs
(59)
BVerwG nolēma, ka dzīvnieku blakusproduktu likvidēšana saskaņā ar Dzīvnieku blakusproduktu regulu un TierNebG 3. panta 1. punktu ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums un ietver epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšanu.
(60)
BVerwG atsevišķi nodalīja normālai darbībai izmantojamo jaudu, tostarp rezerves darbības jaudu, un dīkstāves jaudu, ko parasti neizmanto. Ja ar ikgadējām iemaksām segtu normālās darbības jaudas izmaksas, tostarp epidēmijas gadījumā izmantojamas būtiskas rezerves jaudas izmaksas, BVerwG piekristu, ka, tā kā pastāv princips “piesārņotājs maksā”, ikgadējās iemaksas ir valsts atbalsts.
(61)
Taču, ja ar ikgadējām iemaksām segtu tikai izmaksas par rezerves jaudu, ko nodrošina vienīgi izmantošanai epidēmijas uzliesmojuma gadījumā, tās nebūtu valsts atbalsts. Tam, ka rezerves jauda varētu būt lielāka, nekā noteikts operatīvajās prasībās, nav nozīmes, jo būtībā rezerves jaudu parasti neizmanto. Citu secinājumu varētu izdarīt tikai tad, ja būtu norādes par to, ka rezerves jauda ir izmantota arī normālas darbības nodrošināšanai (piem., trešās kategorijas materiāla likvidēšanai). Taču tā kā šajā gadījumā šķiet, ka tā nebija, ar ikgadējām iemaksām kompensēja tikai tās izmaksas, ko radīja sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākums nodrošināt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu.
4.2. Otrais Altmark kritērijs
(62)
Attiecībā uz prasību par pārredzamību BVerwG norādīja, ka 2010. gada 2. februārī, uzreiz pēc 2010. gada iemaksu noteikšanas, tika izdarīti Verbandsordnung grozījumi. BVerwG nolēma, ka 2010. gada Verbandsordnung 9. pantā ir skaidri noteikts, ka ar ikgadējām iemaksām kompensē tikai izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšanu.
4.3. Trešais Altmark kritērijs
(63)
Saskaņā ar grozīto Verbandsordnung 9. pantu ar ikgadējām iemaksām kompensēja tikai izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšanu.
(64)
Turklāt BVerwG norādīja, ka lēmums par rezerves jaudas apmēru ir ar uzņēmējdarbību nesaistīts lēmums un, to pieņemot, nav jāņem vērā tā saimnieciskā rentabilitāte. Epidēmijas uzliesmojuma gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšana būtībā ir neekonomiska, jo tās radītās izmaksas ir lielākas nekā plašu dzīvnieku slimību uzliesmojumu iespējamība.
4.4. Ceturtais Altmark kritērijs
(65)
BVerwG nolēma, ka ceturto Altmark kritēriju šajā lietā nevar piemērot, jo pirmās un otrās kategorijas materiālu nelikvidē kopā ar trešās kategorijas materiālu. ZT sniegtie sabiedriskie un komerciālie pakalpojumi nepārklājas, savukārt Altmark lietā privātam autobusu pakalpojumu uzņēmumam bija jāizpilda vairāki sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumi (piem., attiecībā uz pieturu skaitu un grafiku), un tas ievērojami mainīja veidu, kādā uzņēmums sniedza transporta pamatpakalpojumus. Tādējādi ZT saņemto ikgadējo iemaksu mērķis bija kompensēt uzņēmumam izmaksas, ko radīja sabiedriska pakalpojuma sniegšana ārpus tirgus.
(66)
BVerwG arī nolēma, ka valsts struktūrai ir tiesības pašai pildīt savus sabiedriskās nozīmes uzdevumus un ka tai nav jāvēršas pie privātiem pakalpojumu sniedzējiem. Attiecībā uz Tiesas judikatūru par publisko iepirkumu BVerwG paziņoja, ka valsts struktūra drīkst izlemt, vai sniegt pakalpojumu, izmantojot pašas resursus, vai arī izsludināt attiecīgu iepirkumu tirgū (24).
5. SŪDZĪBAS IESNIEDZĒJA PIEZĪMES
5.1. Pirmais Altmark kritērijs
(67)
Sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, tā kā pastāv princips “piesārņotājs maksā”, epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana nav vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums (VTNP) LESD 106. panta 2. punkta nozīmē.
(68)
Lauksaimniekus un kautuves var vienkārši identificēt kā piesārņotājus. Lauksaimnieki gūst labumu no efektīvas dzīvnieku slimību epidēmiju novēršanas, jo šādas epidēmijas var apdraudēt to ganāmpulkus un līdz ar to arī aktīvus. Ātra un efektīva epidēmijas novēršana palīdz kautuvēm turpināt normālu uzņēmējdarbības gaitu.
(69)
Princips “piesārņotājs maksā” ir atzīts arī attiecīgajā Vācijas tiesību aktā, kurā uz lauksaimniekiem un kautuvēm regulāri atsaucas kā uz piesārņotājiem, kam jāsedz likvidēšanas izmaksas (25).
5.2. Otrais Altmark kritērijs
(70)
Sūdzības iesniedzējs uzskata, ka ZT sāka apgalvot, ka tam vienmēr bijis uzticēts pienākums nodrošināt rezerves jaudu, tikai pēc tam, kad valsts un Komisija sāka izmeklēšanu. Pirms Verbandsordnung grozīšanas, kas notika 2010. gadā, nebija ne skaidra pilnvarojuma par to, ka ZT būtu jānodrošina rezerves jauda, nedz arī iepriekš noteiktu kompensācijas aprēķināšanas parametru.
5.3. Trešais Altmark kritērijs
(71)
Sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka prasība par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanu dzīvnieku likvidēšanas rūpnīcām nerada papildu neto izmaksas.
5.3.1. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana, izmantojot rezerves darbības jaudu
(72)
Vācijas dzīvnieku likvidēšanas rūpnīcās lielākoties strādā divās maiņās piecas vai sešas darbadienas, un to darbalaiks mainās +/- 5 % robežās. Uz pieprasījuma sezonālajām svārstībām reaģē, izmantojot trīs maiņas liela pieprasījuma gadījumā vai atgriežoties pie piecu dienu un divu maiņu darbības režīma maza pieprasījuma gadījumā. E. Bekenhofa (E. Böckenhoff) pētījumā (26) tika apstiprināts, ka trešā maiņa nedēļas laikā un papildu maiņas nedēļas nogalēs nodrošina pietiekamu epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, ar ko epidēmijas gadījumā nodrošināt lielāka materiāla daudzuma pārstrādi.
(73)
Tādējādi vajadzīgo epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu var nodrošināt, izmantojot rezerves darbības jaudu, kas pieejama normālā likvidēšanas rūpnīcu darbības režīmā. Sūdzības iesniedzējs uzsver, ka tam nekad nav nācies ieguldīt papildu līdzekļus, lai nodrošinātu pietiekami lielu epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu.
(74)
Sūdzības iesniedzējs arī uzskata, ka, plānojot likvidēšanas rūpnīcas jaudu, būtu jāņem vērā arī federālajās kaimiņzemēs pieejamā jauda. Plaša slimības uzliesmojuma gadījumā, lai apmierinātu jaudas pieprasījuma īstermiņa pieaugumu, var izmantot citu federālo zemju pieejamo jaudu. Tiesību normās nav aizliegts transportēt pirmās un otrās kategorijas materiālus. Gluži pretēji - attiecīgajos Vācijas tiesību aktos (27) kaimiņreģionu rezerves jaudas izmantošana ir uzskatīta par pašsaprotamu veidu, kā risināt pārstrādes jaudas trūkumu epidēmijas gadījumā.
5.3.2. Kopējo izmaksu finansēšana ar parastajiem ieņēmumiem no samaksas
(75)
Saskaņā ar sūdzības iesniedzēja teikto visas jaudas izmaksas parasti tiktu finansētas no ieņēmumiem, ko uzņēmums, kam uzticēts pienākums likvidēt pirmās un otrās kategorijas materiālu, gūst, iekasējot samaksu par tā parasto darbību. Tā kā rezerves darbības jaudas izmaksas ir neatņemama rūpnīcas pastāvīgo izmaksu daļa, tās var iekļaut lietotājiem piemērojamās samaksas aprēķinā. Papildus citai informācijai sūdzības iesniedzējs atsaucās uz BVerwG spriedumu (28), kurā skaidri norādīts, ka samaksas aprēķinā varētu iekļaut pamatotas rezerves jaudas izmaksas.
(76)
Desmit federālajās zemēs no 16 pirmās un otrās kategorijas materiālu likvidēšana ir uzticēta tikai privātiem uzņēmumiem (Berlīnē, Brandenburgā, Brēmenē, Hamburgā, Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, Lejassaksijā, Ziemeļreinā-Vestfālenē, Saksijā-Anhaltē, Šlēsvigā-Holšteinā un Tīringenē). Dažās no tām, piemēram, Lejassaksijā, Ziemeļreinā-Vestfālenē un Šlēsvigā-Holšteinā, ir reģioni ar īpaši lielu lauksaimniecības dzīvnieku skaitu. Bavārijā un Hesenē dzīvnieku likvidēšanu daļēji nodrošina privātie uzņēmumi.
(77)
Tajās federālajās zemēs, kurās sūdzības iesniedzējam vai tā apakšuzņēmumiem ir uzticēta dzīvnieku blakusproduktu likvidēšana, t. i., Mēklenburgā-Priekšpomerānijā, Saksijā-Anhaltē un Tīringenē, valsts iestāde un pilnvarotais uzņēmums vienojas par maksimālo gada jaudu, kas likvidēšanas rūpnīcai jānodrošina. Attiecīgo jaudu uzskata par pietiekami lielu, lai epidēmijas gadījumā varētu apmierināt pieaugušo pieprasījumu. Sūdzības iesniedzējs zina, ka atsevišķās Ziemeļreinas-Vestfālenes publiskā iepirkuma procedūrās rezerves jaudas apmērs jau ir noteikts. Minētais piemērs ir Štainfurtes rajons, kur noteiktā rezerves jauda ir 5 % no iepriekšējā gadā nokauto lauksaimniecības dzīvnieku skaita. Samaksu par likvidēšanu aprēķina tik lielu, lai visas likvidēšanas rūpnīcu pastāvīgās izmaksas varētu pilnībā refinansēt ar nodevu, ko par likvidēšanu iekasē no lauksaimniekiem un kautuvēm.
(78)
Tādējādi citās federālajās zemēs īstenotā prakse liecina, ka likvidēšanas rūpnīcas kopējās izmaksas, tostarp visas izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšanu, varētu pilnībā finansēt ar ieņēmumiem no samaksas un ka papildu kompensācija no valsts finansējuma nebūtu vajadzīga.
5.3.3. Kā ZT faktiski izmanto ikgadējās iemaksas
(79)
Sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ZT izmanto ikgadējās iemaksas, lai finansētu zaudējumus, kas rodas, ne tikai veicot parasto darbību, bet arī uzturot jaudas pārpalikumu, ko vēlāk izmantot ārējiem nolūkiem.
5.3.3.1. Iespējamās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmantošana, lai pildītu ZT uzticēto sabiedrisko pienākumu Ziemeļhesenē un Centrālhesenē
(80)
Salīdzinot rezerves jaudas apmēru, ko ZT 2009. gadā norādīja pieteikumā publiskā iepirkuma procedūrai Ziemeļhesenē, ar Fraunhofera pētījumā (29) minēto rezerves jaudas apmēru, ir redzams, ka ZT rezerves jauda laika gaitā ir ievērojami samazinājusies. Lai gan saskaņā ar Fraunhofera pētījumu rezerves jauda un tādējādi arī rezerves jauda, kas varētu būt vajadzīga epidēmijas gadījumā, 2005. gadā joprojām veidoja aptuveni 50 % kopējās jaudas, kā redzams ZT pieteikumā Ziemeļhesenes publiskā iepirkuma procedūrai, līdz 2009. gadam tās apmērs bija samazinājies līdz tikai 35 %.
(81)
Pieņemot, ka ZT faktiski bija uzticēts pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu un ka 50 % ZT vidējās jaudas bija pietiekami liela rezerves jauda (kā secināts Fraunhofera pētījumā), ZT nebūtu varējis piedalīties publiskā iepirkuma procedūrā Ziemeļhesenē un uzņemties papildu likvidēšanas pienākumus Bādenē-Virtembergā.
(82)
Taču, tā kā ZT Ziemeļhesenes publiskā iepirkuma procedūrā ieguva līguma slēgšanas tiesības un uzņēmās sniegt papildu likvidēšanas pakalpojumus, tas noteikti izmantoja daļu no rezerves jaudas, kas epidēmijas gadījumā varētu būt vajadzīga, lai nodrošinātu parasto darbību. Tas liecina par to, ka ar ikgadējām iemaksām finansēja izmaksas par jaudas pārpalikumu, kas nebija vajadzīgs, lai nodrošinātu epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu.
5.3.3.2. Nevajadzīgas rezerves jaudas finansēšana
(83)
Sūdzības iesniedzējs salīdzināja ZT epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmēru ar citu federālo zemju pieejamo rezerves jaudu un secināja, ka, ņemot vērā lauksaimniecības dzīvnieku skaita atšķirības, ZT epidēmijas gadījumā izmantojamā rezerves jauda bija četras vai piecas reizes lielāka nekā šim nolūkam pieejamā jauda citās federālajās zemēs. Līdz ar to ar ikgadējām iemaksām finansēja jaudas pārpalikumu, kas, salīdzinot ar citās federālajās zemēs īstenoto praksi, ievērojami pārsniedza vajadzīgo epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas apmēru. Savukārt šo jaudas pārpalikumu vēlāk varēja izmantot komerciāliem nolūkiem, piemēram, lai piedalītos Ziemeļhesenes un Centrālhesenes konkursa procedūrā.
5.4. Ceturtais Altmark kritērijs
(84)
Sūdzības iesniedzējs norāda, ka līguma slēgšanas tiesības ZT netika piešķirtas publiskā iepirkuma procedūrā, lai gan vairums federālo zemju izvēlas efektīvāko pakalpojumu sniedzēju, rīkojot atklātu konkursu. Turklāt netika veikta analīze, lai salīdzinātu ZT un vidēja veiksmīga uzņēmuma izmaksas.
(85)
Sūdzības iesniedzējs uzskata, ka nebija juridisku šķēršļu, kuru dēļ Reinzemē-Pfalcā nevarēja rīkot atklātu konkursu.
5.5. Konkurences izkropļošana ārējos tirgos
5.5.1. ZT piedāvātās cenas Ziemeļhesenes un Centrālhesenes atklātajā konkursā ir zemākas par pašizmaksu
(86)
Sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka ikgadējo iemaksu izkropļojošo ietekmi var ilustrēt Ziemeļhesenes atklātā konkursa gaita.
(87)
Pirms konkursa procedūras pirmās un otrās kategorijas materiālu likvidēšana bija uzticēta sūdzības iesniedzēja apakšuzņēmumam Tierbeseitigungsanlage Schäfer GmbH (turpmāk “TBA Schäfer”). Taču TBA Schäfer 2009. gada konkursa procedūrā nevarēja veiksmīgi konkurēt ar ZT. TBA Schäfer nācās iesniegt uz pilnām izmaksām balstītu piedāvājumu, taču ZT varēja piedāvāt cenas, kas bija zemākas par pašizmaksu, jo daļu uzņēmuma pastāvīgo izmaksu jau finansēja ar ikgadējām iemaksām.
(88)
To, ka cenas, ko ZT piedāvāja Ziemeļhesenes konkursā, bija zemākas par pašizmaksu, apliecina arī šo cenu salīdzinājums ar ZT darbības teritorijā iekasēto samaksu. ZT darbības teritorijā iekasētā samaksa ir EUR 328 par tonnu, savukārt Ziemeļhesenes konkursa procedūrā iesniegtajā ZT piedāvājumā norādītā cena bija tikai EUR 208 par tonnu. Tā kā savākšanas cenas abos reģionos īpaši neatšķiras, nav saprotams, kāpēc ZT varēja piedāvāt par vienu un to pašu pakalpojumu Ziemeļhesenē prasīt aptuveni trīsreiz mazāku samaksu nekā savā darbības teritorijā.
(89)
Tā kā pēc iepriekšējiem konkursiem TBA Schäfer izmaksu bāze bija publiski pieejama, ZT varēja vienkārši norādīt piedāvājumā EUR 208 par tonnu, kas ir tikai par EUR 4 mazāk nekā TBA piedāvātā cena - EUR 212 par tonnu -, un tādā veidā iegūt līguma slēgšanas tiesības.
5.5.2. ZT iekasētā samaksa par trešās kategorijas materiāla likvidēšanu ir zemāka par pašizmaksu
(90)
Sūdzības iesniedzējs uzsver, ka ZT īstenotā kopcenas politika mazina Reinzemes-Pfalcas kautuvju motivāciju nodalīt trešās kategorijas materiālu no pirmās un otrās kategorijas materiāla. Līdz ar to ievērojams trešās kategorijas materiāla daudzums, ko citādi varētu pārstrādāt lolojumdzīvnieku barībā, tiek likvidēts kopā ar mazvērtīgo pirmās un otrās kategorijas materiālu (30).
(91)
Turklāt trešās kategorijas materiāla daudzums, kas ZT cenu politikas dēļ nenonāca tirgū, bija lielāks, nekā Komisija prognozēja sākotnējā tirgus novērtējumā. Lēmuma par procedūras sākšanu 33. punktā norādīts, ka trešās kategorijas materiālus nodalīja 72 % Reinzemes-Pfalcas kautuvju. Taču šis skaitlis ir aprēķināts, ņemot vērā tikai kautuvju skaitu. Ja ņemtu vērā arī faktu, ka, nokaujot govi, tiek radīts daudz vairāk trešās kategorijas materiāla, nekā nokaujot cūku, iegūtais rezultāts liecinātu, ka tiek nodalīti tikai 45 % trešās kategorijas materiāla. Līdz ar to ZT cenu politikas izraisītie tirgus izkropļojumi būtu daudz lielāki, nekā sākumā prognozēts.
6. ZT PIEZĪMES
(92)
Atsevišķas ZT piezīmes sakrīt ar nākamajā nodaļā aprakstītajām Vācijas izteiktajām piezīmēm. Tāpēc, lai novērstu nevajadzīgu atkārtošanos, ZT piezīmes nav izklāstītas atsevišķi.
7. VĀCIJAS PIEZĪMES
(93)
Vācija nepiekrīt, ka ZT Verbandsordnung noteiktās ikgadējās iemaksas ir nelikumīgs atbalsts, jo ir ievēroti Altmark kritēriji. Vācija arī uzskata, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, jo ikgadējās iemaksas apmērs nepārsniedz izmaksas, ko rada epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšana un iepriekšējo teritoriju attīrīšana.
7.1. Pirmais Altmark kritērijs
(94)
Pirmkārt, Vācija apgalvo, ka epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, norādot, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana ir ar likumu noteikts vietējo iestāžu pienākums.
(95)
Vietējās iestādes uzticēja šā likumā noteiktā pienākuma izpildi ZT kā publisko tiesību subjektam ar attiecīgu tiesībspēju. Pakalpojumam ir vispārēja tautsaimnieciska nozīme, jo, nodrošinot pareizu pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu, tiek aizsargāta cilvēku veselība. Tas ir īpaši svarīgi epidēmijas gadījumā.
(96)
Jāatceras, ka pret ZT nevar vērst to, ka finansējums ir pieejams arī saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par TSE un Pamatnostādnēm par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam. Ar pamatnostādnēm reglamentē tikai dzīvnieku kautķermeņu (mirušu dzīvnieku) likvidēšanas izmaksu finansēšanu, nevis epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanas izmaksu finansēšanu. Tāpēc ikgadējās iemaksas nav apvienotas ar apstiprināto atbalstu attiecībā uz TSE.
(97)
Turklāt saistībā ar mirušu dzīvnieku likvidēšanu par piesārņotājiem var atzīt lauksaimniekus, savukārt attiecībā uz epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām piesārņotājus noteikt ir sarežģīti.
7.2. Otrais Altmark kritērijs
(98)
Dzīvnieku produktu likvidēšana TierNebGAG RP ir uzticēta ZT kopš 1979. gada.
(99)
Vajadzīgās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmēru un neto izmaksu aprēķināšanas parametrus ar ZT Verbandsordnung grozījumiem noteica 2010. gada 1. februārī. Tos pamatoja ar Fraunhofera pētījumu.
(100)
Vācija uzsver, ka arī pirms 2010. gadā veiktās Verbandsordnung grozīšanas ikgadējās iemaksas, ko ZT iekasē no saviem locekļiem, noteica objektīvi un pārskatāmi. ZT kopsapulcē publiskā procedūrā pieņēma katra gada uzņēmējdarbības plānu, ko apstiprināja uzraudzītājiestāde un publicēja Reinzemes-Pfalcas, Hesenes un Zāras oficiālajos laikrakstos.
7.3. Trešais Altmark kritērijs
(101)
Vācija uzskata, ka rezerves jauda, ko uztur izmantošanai epidēmijas laikā, ir vajadzīga, lai aizsargātu cilvēku veselību epidēmijas gadījumā.
7.3.1. Pētījums par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas apmēru
(102)
Saskaņā ar Vācijas sniegto informāciju Verbandsordnung2010. gada 2. februāra grozījumos epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas apmēru noteica, ņemot vērā Fraunhofera pētījumu. Pēc procedūras sākšanas Vācija veica papildu pētījumu (31), ko īstenoja Institut für Strukturforschung und Planung in agrarischen Intensivgebieten (turpmāk “ISPA-RP pētījums”).
(103)
Fraunhofera pētījumā aprēķināja prognozējamo materiāla daudzumu dažādās situācijās, ņemot vērā to iespējamību. ISPA-RP pētījumā, izmantojot metodisku un detalizētu pieeju, ir modelēti dažādi epidēmijas scenāriji mutes un nagu sērgas (FMD) vai klasiskā cūku mēra (CSF) uzliesmojuma gadījumā.
(104)
Abos pētījumos secināts, ka ZT kopējā pieejamā jauda ir pietiekami liela, lai papildus parastajam iekšējā un ārējā materiāla daudzumam, kas ir aptuveni 1 700 tonnu nedēļā, pārstrādātu papildu materiālu gan īstermiņa, gan arī ilgtermiņa epidēmijas gadījumā.
7.3.1.1. Īstermiņa epidēmija
(105)
Saskaņā ar ISPA-RP pētījumu īstermiņa epidēmijas gadījumā, pieņemot, ka no epidēmijas izrietošais papildu materiāls divas līdz piecas dienas būtu ne vairāk kā 200 tonnu dienā, šo materiālu bez sarežģījumiem var pārstrādāt kopā ar parasto materiāla daudzumu, izmantojot pieejamo nedēļas rezerves jaudu, ar kuru piecās dienās un trīs maiņās var pārstrādāt līdz 1 523 tonnām, un nav vajadzības izmantot papildu darbinieku maiņas nedēļas nogalē.
(106)
Pat tad, ja epidēmija skartu diezgan lielu apvienības darbības teritorijas daļu, astoņās nedēļās radītās papildu 1 300-1 800 tonnas būtu iespējams pārstrādāt, ja nedēļas nogalēs darbinieku maiņas izmantotu tā, lai pieejamā īstermiņa rezerves jauda būtu līdz 2 819 tonnām nedēļā (sk. 3. tabulu 9.3.1. sadaļā).
7.3.1.2. Ilgtermiņa epidēmija
(107)
Šajā scenārijā pieļāva FMD uzliesmojumu apvienības darbības teritorijā, un prognozētais nokaušanas koeficients bija 10 %, tāpat kā 2001. gadā Lielbritānijā. Šādā gadījumā prognozētais darba apjoms 18 nedēļas būtu aptuveni 1 300 tonnu nedēļā. Saskaņā ar ISPA-RP pētījumu, piecas dienas izmantojot trīs maiņas, ZT rūpnīcās šo daudzumu varētu pārstrādāt arī papildus parastajam daudzumam (sk. 3. tabulu 9.3.1. sadaļā).
7.3.1.3. No iesniegtajiem pētījumiem izrietošie secinājumi
(108)
Iesniegtie pētījumi liecina, ka kopējā pieejamā jauda, ko nodrošina piecu dienu un trīs maiņu darbības režīms, ir pietiekami liela, lai pārstrādātu gan parasto materiāla daudzumu, gan papildu materiālu, kas rodas īstermiņa un pat ilgākas epidēmijas gadījumā. Vairumā gadījumu pilnas darbības jaudas režīmā 6-12 nedēļas pat nerastos vajadzība izmantot nedēļas nogalēs pieejamās papildu maiņas.
(109)
Pētījumos secināts, ka piecu dienu un trīs maiņu darbības režīms nodrošina ZT pietiekami lielu kopējo jaudu, lai pārstrādātu gan parasto materiāla daudzumu, gan prognozējamo daudzumu ilgākas epidēmijas gadījumā. Tāpēc pašreiz pieejamā kopējā jauda drīzāk ir uzskatāma par atbilstīgu prasībām, nevis pārmērīgu.
7.3.2. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas
(110)
Vācijas iesniegtie epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksu aprēķini ir sagatavoti, pamatojoties uz Fraunhofera pētījumā izmantoto pieeju. Normālas darbības jaudas un epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksu sadalījumu noteica, ņemot vērā piecu dienu un trīs maiņu darbības režīma nodrošinātās kopējās jaudas vidējo izmantojumu. Vidējie aprēķini liecina, ka ZT izmanto aptuveni 50 % kopējās jaudas, ko nodrošina piecu dienu un trīs maiņu darbības režīms.
(111)
Ņemot vērā šo izmantojumu, gan uz parasto savākšanas un pārstrādes darbības režīmu, gan uz epidēmijas gadījumā izmantojamas savākšanas un pārstrādes rezerves jaudas uzturēšanu attiecināja aptuveni 50 % jaudas izmaksu (32). Iegūtās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas ir šādas:
2. tabula
Vācijas norādītās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas 2000.-2009. gadā
(EUR)
Epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas
2000. g.
2 250 106
2001. g.
2 608 383
2002. g.
3 163 429
2003. g.
3 121 934
2004. g.
3 133 539
2005. g.
2 986 695
2006. g.
2 793 466
2007. g.
2 606 508
2008. g.
2 507 167
2009. g.
1 961 515
Vidējās izmaksas
2 784 282
(112)
Būtu jānorāda, ka 2000. un 2001. gadā uz epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu attiecināja tikai 45 % jaudas izmaksu, bet 2009. gadā, noslēdzot līgumu ar Ziemeļheseni un Centrālheseni, epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmērs samazinājās par aptuveni piektdaļu. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksu aprēķins par 1998. un 1999. gadu nav pieejams.
7.3.3. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksu finansēšana ar ikgadējām iemaksām
(113)
Norādītajos gados, izņemot 2009. gadu, ikgadējās iemaksas, ko uzņēmumam ZT maksāja tā locekļi, bija mazākas par 2. tabulā redzamajām epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām. Pēdējā ikgadējā iemaksa 2009. gadā bija tikpat liela kā rezerves jaudas izmaksas.
(114)
Vācija norāda, ka epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas neņēma vērā, aprēķinot samaksu par izmantošanu, jo tas nebija juridiski iespējams. Lai gan saskaņā ar Kommunalabgabengesetz Rheinland-Pfalz (KAG RP - Reinzemes-Pfalcas Likums par samaksu par vietējo iestāžu pakalpojumiem) 7. pantu vietējās iestādes var iekasēt samaksu par valsts resursu un iekārtu izmantošanu, lai segtu izmaksas, jāievēro samērīga attiecība starp resursu vai rūpnīcas noslodzi un samaksu par to izmantošanu. Saskaņā ar KAG RP 8. pantu izmaksas, ko ņem vērā, aprēķinot samaksu par izmantošanu, ir jānosaka atbilstīgi izmaksu grāmatvedības uzņēmējdarbības principiem. Taču saskaņā ar Vācijas sniegto informāciju, aprēķinot samaksu, tiek ņemta vērā tikai pirmās un otrās kategorijas materiālu likvidēšana, nevis epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana. Pēdējo minēto pakalpojumu sniedz nevis atsevišķiem nodokļu maksātājiem, bet tas paredzēts, lai novērstu turpmākus sabiedrības veselības apdraudējumus.
7.3.4. Finansējums citās Vācijas pavalstīs
(115)
Pēc Komisijas pieprasījuma Vācija veica valsts līmeņa apsekojumu par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas noteikšanas un finansēšanas praksi.
(116)
Visās Vācijas pavalstīs, izņemot ZT darbības teritoriju, epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu nodrošina ar nedēļas un nedēļas nogales laikā pieejamo rezerves darbības jaudu. Saskaņā ar E. Bekenhofa pētījumu par epidēmiju apkarošanu parasti netiek veikti papildu ieguldījumi jaudas nodrošināšanā. Pieejamā rezerves jauda, t. i., trešā maiņa nedēļā un nedēļas nogales maiņas, ir pietiekami liela, lai nodrošinātu epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu. Ņemot vērā ekspertu pētījumus, piemēram, ISPA pētījumu par Lejassaksiju (33) (turpmāk “ISPA-NS pētījums”), vai slēdzot nolīgumus ar attiecīgajām ieinteresētajām grupām, tiek piemērotas arī alternatīvas aprēķināšanas metodes. Taču E. Bekenhofa pētījuma pamatsecinājums joprojām ir atbilstīgs, proti, papildu ieguldījumi rezerves jaudas nodrošināšanā nav vajadzīgi.
(117)
Rezerves darbības jaudas nodrošināšanas izmaksas finansē no iekasētajām nodevām vai samaksas (atkarībā no uzņēmēja juridiskā statusa). Atkarībā no metodes, ar kuru rezerves darbības jaudas izmaksas attiecina uz mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanu, īsteno dažādus pasākumus.
(118)
Attiecībā uz atbalstu, ko saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par TSE un Pamatnostādnēm par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam piešķir lauksaimniekiem mirušu dzīvnieku likvidēšanai, valsts piešķirtās palīdzības apmērs lielākajā daļā pārējo federālo zemju ir 67-75 % no samaksas par mirušu dzīvnieku likvidēšanu:
a)
Bādenē-Virtembergā un Ziemeļreinā-Vestfālenē: dzīvnieku īpašnieki sedz 25 % no pārstrādes izmaksām, savukārt visas savākšanas izmaksas un atlikušos 75 % no pārstrādes izmaksām apmaksā ar valsts finansējumu (lauku rajoni un federālās zemes);
b)
Saksijā-Anhaltē, Tīringenē un Brandenburgā: dzīvnieku īpašnieki sedz 25 % no savākšanas izmaksām un 33 % no pārstrādes izmaksām. Atlikušās savākšanas un pārstrādes izmaksas (attiecīgi 75 % un 67 %) apmaksā ar valsts finansējumu;
c)
Bavārijā, Reinzemē-Pfalcā un Zārā: savākšanas izmaksas pa trešdaļai sedz pavalsts, Tierseuchenkasse un attiecīgā federālā zeme, savukārt no pārstrādes izmaksām 66 % apmaksā ar valsts finansējumu, 25 % maksā dzīvnieku īpašnieki un 8 % - Tierseuchenkasse;
d)
Saksijā 25 % no savākšanas un pārstrādes izmaksām finansē dzīvnieku īpašnieki, 8 % maksā Tierseuchenkasse, bet 66 % apmaksā ar valsts finansējumu;
e)
Lejassaksijā 60 % no savākšanas un pārstrādes izmaksām finansē Tierseuchenkasse un 40 % apmaksā ar valsts finansējumu. Tierseuchenkasse pēc tam no dzīvnieku īpašniekiem iekasē 25 % no pārstrādes izmaksām;
f)
Šlēsvigā-Holšteinā visas savākšanas un pārstrādes izmaksas sedz Tierseuchenkasse;
g)
Mēklenburgā-Priekšpomerānijā visas savākšanas un pārstrādes izmaksas sedz dzīvnieku īpašnieki.
(119)
Pēc Vācijas domām šis pārskats liecina, ka nav īpaši būtiski, vai epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas ņem vērā, aprēķinot nodevu un samaksu, vai arī to finansē ar ikgadējām iemaksām, kā tiek darīts Reinzemē-Pfalcā. Būtisks ir jautājums par to, kas šīs izmaksas sedz. Visbeidzot, lielu rezerves jaudas izmaksu daļu valsts apmaksā ar atbalstu, kas piešķirts saskaņā ar Kopienas pamatnostādnēm par TSE vai Pamatnostādnēm par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam.
7.4. Ceturtais Altmark kritērijs
(120)
Vācija ir pārliecināta, ka Eiropas tiesību aktos nav prasīts atvērt pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas tirgu, rīkojot iepirkuma procedūras. To ir apstiprinājusi arī Tiesa (34).
7.5. Konkurence ārējos tirgos netiek izkropļota
(121)
Vācija uzskata, ka šajā gadījumā netiek izkropļota konkurence ārējos tirgos.
7.5.1. ZT likvidē nekontrolētās preces, nesaņemot šķērssubsīdijas
(122)
Vācija apgalvo, ka ZT iekasētās ikgadējās iemaksas nav izkropļojušas konkurenci trešās kategorijas materiāla jomā, jo nav notikusi šķērssubsidēšana:
a)
gada pārskatos ir skaidri norādīts, ka ZT vairākus gadus ir guvis ievērojamu peļņu par nodalīta trešās kategorijas materiāla pārstrādi, līdz ar to šķērssubsidēšanas iespējamība ir izslēgta;
b)
ja trešās kategorijas materiālu piegādā kopā ar kontrolēto materiālu, maisījumi (pēc svara) jau ir iekļauti pirmās un otrās kategorijas izejmateriāla likvidēšanas cenas aprēķinā. Tas nozīmē, ka iepriekš aprēķinātajā izcenojumā jau ir iekļauts šīs kategorijas materiāla maisījuma daudzums.
(123)
Sūdzības iesniedzēja apgalvojums par to, ka ZT cenu politikas dēļ tiek nodalīti tikai 45 % trešās kategorijas materiāla, ir nepamatots. Attiecīgā statistika apliecina, ka ZT nekad nav pārstrādājis tik lielu trešās kategorijas materiāla daudzumu. Var apstiprināt, ka 2009. gada nodalīšanas rādītājs, t. i., 72 %, uz ko lēmumā par procedūras sākšanu atsaucās Komisija, ir patiess.
(124)
Būtu arī jānorāda, ka apvienības darbības teritorijā 85 % kaušanas nodrošina sešas rūpnīcas, kurās nodalīšanu veic visplašākajā līmenī. Sūdzības iesniedzējs ar šiem uzņēmumiem aktīvi sadarbojas un iegādājas no tiem nodalītu trešās kategorijas materiālu. Tādējādi sūdzības iesniedzējam ir pieejami trešās kategorijas materiāla tirgi, un tas ir iekarojis patiešām ievērojamu šo tirgu daļu.
7.5.2. Uzaicinājums iesniegt piedāvājumus Ziemeļhesenē un Centrālhesenē
(125)
Tas, ka Ziemeļhesenē un Centrālhesenē ZT iekasē citādāku samaksu nekā apvienības darbības teritorijā, nav uzskatāms par konkurences izkropļošanas pierādījumu. Finansējums atšķiras tāpēc, ka uz tā aprēķināšanu attiecas dažādas juridiskās prasības. Saskaņā ar TierNebG 3. sadaļas 1. punktu pirmās un otrās kategorijas dzīvnieku blakusprodukti Vācijā ir jālikvidē pavalsts tiesību aktos noteiktajām kompetentajām reģionālajām un vietējām iestādēm. Tādējādi saskaņā ar attiecīgajiem federālās zemes un vietējiem nosacījumiem finansējumu var reglamentēt atšķirīgi.
(126)
Ja atbildīgās iestādes neveic dzīvnieku blakusproduktu likvidēšanu pašas un šo pienākumu uztic trešām personām - kā Ziemeļhesenē un Centrālhesenē -, izmaksas aprēķina saskaņā ar Leitsätze für die Preisermittlung aufgrund von Selbstkosten (LSP - Pamatnostādnēm par pašizmaksas noteikšanu) (35), nevis saskaņā ar attiecīgo Likumu par samaksu par vietējo iestāžu pakalpojumiem.
(127)
KAG RP un LSP nosacījumi, jo īpaši par samaksā/nodevā iekļaujamo procentu likmi, ir ļoti atšķirīgi, un ZT šīs atšķirības ir būtiskas, jo tas lielu savu ieguldījumu daļu ir finansējis ar aizdevumiem un katru gadu par tiem maksājis ievērojamus procentus.
(128)
Lai gan saskaņā ar KAG RP 8. pantu ZT drīkstēja samaksas aprēķinā iekļaut procentu izmaksas, LSP noteikumos atļauts Ziemeļhesenē un Centrālhesenē piemērojamo samaksu noteikt, ņemot vērā tikai aprēķināto procentu attiecību pret vidējiem vajadzīgajiem saimnieciskās darbības aktīviem. Tāpēc nebija iespējams iekļaut visas faktisko procentu maksājumu izmaksas.
(129)
Nepamatots ir arī sūdzības iesniedzēja apgalvojums par to, ka TBA Schäfer neizdevās uzvarēt Ziemeļhesenes un Centrālhesenes atlases procedūrā tāpēc, ka ar ikgadējām iemaksām tika nodrošināta šķērssubsidēšana. TBA Schäfer piedāvāja augstāku cenu tāpēc, ka TBA Schäfer prognozēja pārāk mazus ražošanas ienākumus un tam bija jāsedz lielākas administratīvās izmaksas un grupas iemaksas. Savukārt ZT savus ražošanas ienākumus aprēķināja pareizi un, tā kā ZT neietilpa uzņēmumu grupā, tam nebija jāveic grupas iemaksas.
7.6. Piesārņoto teritoriju attīrīšana
(130)
Vācija apgalvo, ka daļa no ZT iekasētajām ikgadējām iemaksām tiek izmantota, lai segtu divu piesārņotu teritoriju - Zoršīdas un Šprendlingenes-Gensingenes -attīrīšanas izmaksas.
(131)
Abās piesārņotajās teritorijās bija uzkrājies augsnes un gruntsūdeņu piesārņojums, jo teritoriju iepriekšējie īpašnieki vai izmantotāji lietoja ogļūdeņražus. Abas teritorijas nonāca ZT īpašumā 1979. gadā, kad to dibināja.
(132)
Koblencas rajona pašvaldības 1997. gada 21. aprīļa un 1998. gada 31. marta lēmumos par attīrīšanu tika noteikts, ka piesārņojums jālikvidē ZT. Šprendlingenes-Gensingenes teritorijas attīrīšanai ar 2001. gada 13. jūlija papildlēmumu piemēroja papildu nosacījumus. Kopējās izmaksas par abu teritoriju attīrīšanu 1998.-2010. gadā bija EUR 2 413 049,36.
7.6.1. Šprendlingenes-Gensingenes teritorija
(133)
Vācija atzīst, ka saskaņā ar 1998. gada 31. martā pieņemto lēmumu par attīrīšanu Šprendlingenes-Gensingenes teritorijas attīrīšanas izmaksas ir jāsedz ZT. Taču Vācija arī uzskata, ka no tiesību aktu par atbalstu skatupunkta ir netaisnīgi, ka ZT ir pilnībā jāsedz attīrīšanas izmaksas, jo saskaņā ar jaunāko Vācijas judikatūru neierobežotas atbildības piemērošana būtu nevienlīdzīga attieksme, salīdzinot ar privāto uzņēmumu saistībām.
(134)
Saskaņā ar Bundesverfassungsgericht (Federālās Konstitucionālās tiesas) 2000. gada 16. decembra (36) lēmumu privātam uzņēmumam piemēro tikai saprātīgu valsts tiesību aktos paredzētu atbildību. Bundesverfassungsgericht uzskata, ka šo robežvērtību var sasniegt tad, ja saistību apmērs pārsniedz īpašuma vērtību. Atbildība, kuras apmērs pārsniedz šo robežvērtību, vairs nav uzskatāma par samērīgu, patstāvīgu un ierobežojošu nosacījumu, lai nodrošinātu īpašuma aizsardzību, kas garantēta Vācijas Grundgesetz (Pamatlikuma) 14. panta 2. punkta otrajā teikumā. Taču ZT kā juridiska persona, uz ko attiecas publiskās tiesības, nevar izmantot tiesības, kas Vācijas Pamatlikumā piešķirtas privātpersonām, tāpēc šis atbildības ierobežojums uz ZT neattiecas.
(135)
Saskaņā ar Vācijas sniegto informāciju Šprendlingenes-Gensingenes teritorijai ir negatīva tirgus vērtība, jo 2009. gada 31. decembra bilancē tās norādītā bilances vērtība bija EUR 128 500,00, savukārt kopējās attīrīšanas izmaksas kopš tā laika ir pieaugušas līdz EUR 1 542 315,85. Šī summa pārsniedz iepriekš aprakstīto atbildības ierobežojumu.
(136)
Tādu attīrīšanas izmaksu, kas pārsniedz atbildības robežvērtību, finansēšana no ikgadējām iemaksām saskaņā ar Pamatnostādņu par atbalstu videi 132. punktu būtu uzskatāma par saderīgu atbalstu, jo privātpersonām būtu jāsedz tikai tik lielas attīrīšanas izmaksas, kas atbilst īpašuma tirgus vērtībai.
7.6.2. Zoršīdas teritorija
(137)
Lai gan 1997. gada 21. aprīlī pieņemtajā lēmumā par attīrīšanu ZT atzina par atbildīgo teritorijas piesārņotāju, Vācija šaubās, vai saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem ZT patiešām bija jāsedz attīrīšanas izmaksas par piesārņojumu, ko izraisījis iepriekšējais īpašnieks vai izmantotājs. Tā kā runa ir par notikumu pirms vairāk nekā 30 gadiem, vairs nevar iegūt precīzu atbildi uz jautājumu par atbildību.
(138)
Vācija uzskata, ka saskaņā ar Pamatnostādnēm par atbalstu videi ikgadējās iemaksas, ciktāl ar tām sedz Zoršīdas teritorijas attīrīšanas izmaksas, ir saderīgs atbalsts, jo ZT nebija jākļūst par atbildīgo attīrītāju.
(139)
Turklāt Vācija apgalvo, ka arī Zoršīdas teritorijas tirgus vērtība ir negatīva un ka arī šajā gadījumā ir pārsniegta atbildības robežvērtība.
8. ATBALSTA ESAMĪBAS NOVĒRTĒJUMS, ŅEMOT VĒRĀ LESD 107. PANTA 1. PUNKTU (NEATSAUCOTIES UZ ALTMARK KRITĒRIJIEM)
(140)
Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.
8.1. No valsts līdzekļiem finansētas ikgadējās iemaksas
(141)
Vācija nenoliedz, ka Zweckverband locekļu ikgadējās iemaksas ir valsts līdzekļi. ZT locekļi ir Reinzemes-Pfalcas, Zāras un Hesenes lauku un pilsētu rajoni. Tā kā ZT ir iekasējis ikgadējās iemaksas no saviem locekļiem, izmantojot administratīvu aktu, pasākums ietver tiešu valsts līdzekļu pārskaitījumu. Tā kā šajā procedūrā ir iesaistīti administratīvi akti, ikgadējās iemaksas var prasīt no valsts.
8.2. ZT saimnieciskā priekšrocība
(142)
Pirmkārt, atbalsta saņēmējam ir jābūt uzņēmumam. Termins “uzņēmums” ir attiecināms uz jebkuru struktūru, kas veic saimniecisku darbību neatkarīgi no tās juridiskā statusa un tās darbības finansēšanas veida. Tas attiecas ne tikai uz privātiem, bet arī uz valsts uzņēmumiem (37). Jebkura darbība, kas ietver preču vai pakalpojumu piedāvāšanu konkrētā tirgū, ir saimnieciska darbība (38). Tā kā ZT par atalgojumu piedāvā konkrētu dzīvnieku blakusproduktu likvidēšanas pakalpojumus, ZT ir uzņēmums.
(143)
Līdz ar to ikgadējās iemaksas nodrošina ZT saimniecisku priekšrocību, jo tās samazina ZT kārtējos izdevumus un par tām nav jāsniedz attiecīgs pakalpojums. Taču Vācija ir pārliecināta, ka ar šīm iemaksām ZT tika kompensētas tikai tās izmaksas, ko tam radīja pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, un tādējādi uzņēmums neguva saimniecisku priekšrocību.
(144)
Tiesa spriedumā Altmark lietā nolēma, ka kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu nav valsts atbalsts, t. i., tā nenodrošina atbalsta saņēmējam priekšrocības, ja ir ievēroti vairāki kritēriji (39).
(145)
Tā kā šajā procedūrā spriedumam Altmark lietā ir liela nozīme, Vācijas apgalvojums par atbilstību Altmark kritērijiem ir detalizēti un atsevišķi izskatīts 9. sadaļā.
8.3. Konkurences izkropļošana un nelabvēlīga ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm
(146)
Vācija uzskata, ka apvienības darbības teritorijas pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas tirgus nav atvērts konkurencei, tāpēc tajā netiek radīti ne konkurences izkropļojumi, nedz arī nelabvēlīga ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
(147)
Pirmkārt, Komisija norāda, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas jomā pastāv reģionāli monopoli. Taču vairums kompetento reģionālo un vietējo iestāžu piešķir šīs monopoltiesības iepirkuma procedūrās. Tādējādi tirgū pastāv konkurence. Šajā gadījumā to apstiprina Ziemeļhesenes un Centrālhesenes iepirkuma procedūra.
(148)
Tāpēc, ņemot vērā Komisijas 2011. gada 23. februāra Lēmumu par valsts atbalstu C 58/06 (ex NN 98/05), ko Vācija sniegusi uzņēmumiem Bahnen der Stadt Monheim (BSM) un Rheinische Bahngesellschaft (RBM), kuri ietilpst apvienībā Verkehrsverband Rhein-Ruhr (40), Komisija uzskata, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas tirgus ir atvērts konkurencei. Gan ES, gan valsts tiesību aktos reģionālajām un vietējām iestādēm, kam uzticēta pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana, ir atļauts vai nu atrast tirgus pakalpojumu sniedzēju un uzticēt tam šo uzdevumu iepirkuma procedūrā, vai arī veikt likvidēšanu pašām, izmantojot iekšēju risinājumu (41). Lai gan Vācija apgalvo, ka ZT atbilst kritērijiem par līguma slēgšanas tiesību iekšēju piešķiršanu (42), ikgadējās iemaksas nostiprina ZT finansiālo situāciju salīdzinājumā ar citiem iespējamiem pakalpojumu sniedzējiem. Tā kā iepirkuma procedūrās var piedalīties pakalpojumu sniedzēji no visām dalībvalstīm, iemaksas var ietekmēt arī tirdzniecību starp dalībvalstīm.
(149)
Ikgadējo iemaksu nodrošinātās saimnieciskās priekšrocības arī var nostiprināt ZT pozīciju tirgos, kuros tas tieši konkurē ar citiem pakalpojumu sniedzējiem (trešās kategorijas materiāla likvidēšana, iepirkuma procedūra par pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu Ziemeļhesenē un Centrālhesenē).
8.4. Provizorisks secinājums par atbalsta esamību
(150)
Ikgadējās iemaksas atbilst nosacījumiem par atbalsta esamību LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Nākamajā nodaļā ir detalizēti izskatīts Vācijas apgalvojums par to, ka ir izpildīti četri sprieduma Altmark lietā nosacījumi.
9. ALTMARK KRITĒRIJU IZVĒRTĒJUMS SAISTĪBĀ AR LESD 107. PANTA 1. PUNKTU
9.1. Pirmais Altmark kritērijs
(151)
Saskaņā ar pirmo Altmark kritēriju saņēmējuzņēmumam faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu pildīšanas saistībām un šīm saistībām jābūt skaidri definētām.
(152)
Pirmkārt, būtu jānorāda, ka 1979.-2008. gads un 2009.-2011. gads ir jāaplūko atsevišķi.
(153)
Pirms 2010. gada 2. februārī ar atpakaļejošu spēku, sākot no 2009. gada 1. janvāra, izdarīja grozījumus Verbandsordnung, ZT bija uzticēta tikai pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana. Iepriekšējā Verbandsordnung versijā nebija noteikts pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu. Tādējādi epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana nebija skaidri noteikts pienākums, kā prasīts pirmajā Altmark kritērijā.
(154)
Grozītajos Verbandsordnung papildus pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas pienākumam tagad ir skaidri noteikts, ka ZT ir arī jāuztur epidēmijas gadījumā izmantojama rezerves jauda.
(155)
Tālāk Komisija parāda, ka ne ZT pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas pienākums, nedz arī tā pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu nav pietiekams pamatojums ikgadējām iemaksām kā valsts kompensācijas maksājumiem pirmā Altmark kritērija nozīmē.
9.1.1. Pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas pienākums
9.1.1.1. Pakalpojums bez vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes
(156)
BVerwG nolēma, ka saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1069/2009 un TierNebG 3. panta 1. punktu pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana ir sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākums un līdz ar to arī vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums. BVerwG īpaši uzsvēra to, ka saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem materiāla likvidēšana ir obligāts sabiedriskas nozīmes uzdevums, un uzskatīja, ka ZT līdz ar to īsteno valsts pilnvaras. BVerwG lēma, ka sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumā ietilpa arī epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana (43).
(157)
Vācija šim viedoklim piekrīt un arī apgalvo, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas un epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšanas mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzība.
(158)
Tā kā pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana ir sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākums, BVerwG un Vācija uzskatīja ikgadējās iemaksas par pamatotām, jo tās bija valsts kompensācija par izmaksām, ko ZT radīja šā pienākuma izpilde.
(159)
Kā paskaidrots 13. punktā Eiropas Savienības nostādnēs par valsts atbalstu, ko piešķir kā kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu (44) (turpmāk “Savienības pamatnostādnes par VTNP”), Tiesa ir pastāvīgi lēmusi, ka dalībvalstīm ir liela rīcības brīvība attiecībā uz tiem pakalpojumu veidiem, kurus var klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumus, izņemot jomās, ko reglamentē ar īpašiem Savienības noteikumiem.
(160)
Tiesa ir uzsvērusi, ka darbībai ir vispārēja tautsaimnieciska nozīme tikai tad, ja tai ir īpašas iezīmes, salīdzinot ar citu saimniecisko darbību vispārējo tautsaimniecisko nozīmi (45).
(161)
Tāpēc GEMO lietā Tiesai nācās izskatīt jautājumu par to, vai lauksaimniekiem un kautuvēm būtu jāsedz visas mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanas izmaksas vai arī, tā kā tas ir vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, tās varētu segt valsts. Tiesa nolēma, ka visas izmaksas būtu jāsedz lauksaimniekiem un kautuvēm (46).
(162)
Tiesa secināja, ka mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanas radītais finanšu slogs ir izmaksu postenis, kas nenovēršami izriet no lauksaimnieku un kautuvju saimnieciskās darbības. Viens no to darbības rezultātiem ir neizmantojami un, pats galvenais, videi kaitīgi produkti un atliekvielas, un to likvidēšana ir piesārņotāju pienākums.
(163)
Valsts iestāžu intervence, lai atbrīvotu lauksaimniekus un kautuves no šā finansiālā sloga, rada saimniecisku priekšrocību, kas varētu izkropļot konkurenci. Arī tad, ja valsts sabiedrības veselības aizsardzības politikas mērķis būtu pārņemt atbildību par likvidēšanas izmaksām, tas nemainītu faktu, ka šāda rīcība radītu lauksaimniekiem un kautuvēm saimniecisku priekšrocību, jo saskaņā ar judikatūru LESD 107. panta 1. punktā valsts intervences pasākumus nenodala atkarībā no to veikšanas iemesliem vai mērķiem, bet gan definē atkarībā no to sekām (47).
(164)
Arī Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu saistībā ar TSE testiem, nobeigušos dzīvnieku aizvākšanu un kautuvju atkritumiem (2002/C 324/02) (līdz 2006. gadam) 27. un 37. punktā un Kopienas pamatnostādņu attiecībā uz valsts atbalstu lauksaimniecības un mežsaimniecības nozarē 2007.-2013. gadā (2006/C 319/01) V.B.4. sadaļā apstiprināts, ka par dzīvnieku blakusproduktu pareizu likvidēšanu ir atbildīgi to īpašnieki vai ražotāji un tāpēc saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” tiem ir jāsedz izmaksas. Atbilstīgi šīm pamatnostādnēm valsts atbalsts ir tikai īpašos gadījumos (jo īpaši saistībā ar mirušiem dzīvniekiem) pieļaujams izņēmums.
(165)
Arī Reinzemes-Pfalcas tiesību aktos ir noteikts, ka princips “piesārņotājs maksā” jāpiemēro vispārīgi - TierNebGAG 4. panta 1. punktā paredzēts, ka likvidēšanas un ar to saistīto procesu izmaksas var piemērot īpašniekiem.
(166)
Attiecībā uz šo gadījumu no Tiesas judikatūras, Regulas (EK) Nr. 1069/2009, TSE pamatnostādnēm un lauksaimniecības palīdzības pamatnostādnēm izriet šādi secinājumi:
(167)
pirmkārt, lai pakalpojumam būtu vispārēja tautsaimnieciska nozīme, dalībvalstij nav noteikti jānosaka, ka attiecīgā pakalpojuma sniegšana ir sabiedrisks pienākums. Pakalpojuma sniegšanas atzīšana par sabiedrisku pienākumu ir līdzvērtīga ekskluzīvu tiesību piešķiršanai. Ja BVerwG uzskats būtu pareizs, dalībvalsts par sabiedrisku pienākumu varētu atzīt jebkāda pakalpojuma sniegšanu, padarot to par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Taču šāda interpretācija padarītu LESD 106. pantu neefektīvu, jo panta mērķis ir nodrošināt, lai kompensācijas maksājumus varētu piešķirt tikai vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma gadījumā.
(168)
Komisija uzskata, ka ekskluzīvu tiesību piešķiršana un pakalpojuma klasificēšana par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu ir jānošķir.
(169)
Piešķirot ekskluzīvas pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas tiesības, var tikt ierobežota LESD 56. pantā paredzētā brīvība sniegt pakalpojumus. Saskaņā ar LESD 52. un 62. pantu šādas rīcības pamatojums var būt sabiedrības veselības aizsardzība. Nosakot, ka par pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu konkrētā reģionā ir atbildīgs tikai viens uzņēmums, Vācija un Reinzeme-Pfalca vēlas nodrošināt īpaši stingru uzņēmuma uzraudzību, tādā veidā garantējot sabiedrības veselības aizsardzību.
(170)
Taču, pretēji Vācijas un BVerwG viedoklim, tas, ka pasākuma mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzības nodrošināšana, to uzreiz nepadara par vispārējas sabiedriskas nozīmes pakalpojumu.
(171)
Komisija neapstrīd, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana ietver tādu atkritumu veidu likvidēšanu, kas īpaši apdraud veselību. Tāpēc Regulā (EK) Nr. 1069/2009 ir paredzēta stingra to uzņēmumu kontroles sistēma, kas šādus atkritumus likvidē. Regulas nosacījumos, protams, ir paredzētas arī likvidēšanas uzņēmumu papildu izmaksas, taču tās ir jāiekļauj aprēķinātajās nodevās un samaksā.
(172)
Šajā ziņā pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana neatšķiras no citu tādu atkritumu veidu likvidēšanas, kas īpaši apdraud veselību. Šādu atkritumu likvidēšanas izmaksas parasti ir jāsedz personai, kas tos ir radījusi, nevis sabiedrībai.
(173)
Šajā gadījumā pakalpojums ietver pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu. Tāpēc Komisijai jāpārbauda, vai šā pakalpojuma būtība īpaši atšķiras no citu saimniecisko darbību būtības, lai pakalpojums atbilstu ne tikai to uzņēmēju interesēm, kas no tā gūst peļņu, bet arī sabiedrības interesēm.
(174)
Komisija uzskata, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas pakalpojuma būtība īpaši neatšķiras no citām saimnieciskām darbībām. Tāpēc to nevar klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu.
(175)
Pretēji BVerwG viedoklim, Regulā (EK) Nr. 1069/2009 paredzētā stingrā kontrole nenozīmē, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana būtu jāuzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu.
(176)
Turklāt attiecīgās nozares darbību reglamentē Savienības tiesību aktu nosacījumi. Šajos nosacījumos ir īpaši paredzēts, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas izmaksas sedz piesārņotājs. Līdz ar to un kā GEMO lietā (48) secināja Tiesa, izmaksu daļēja segšana ar valsts finansējumu ir nepamatota. Šo specifisko Savienības tiesību aktu nosacījumu dēļ valstu noteikumos vairs nevar atkāpties no Savienības tiesību aktiem un pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu klasificēt par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Tādējādi ir izslēgta iespēja klasificēt šo darbību kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu.
(177)
Visbeidzot, attiecībā uz Vācijas apgalvojumu par to, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzība, Komisija gribētu atsaukties uz spriedumu GEMO lietā, kurā Tiesa lēma, ka LESD 107. panta 1. punktā valsts intervences pasākumus nenodala atkarībā no to veikšanas iemesliem vai mērķiem, bet gan tos definē atkarībā no to sekām.
(178)
Tāpēc uzņēmējam principā ir jāsedz izmaksas, kas izriet no normām, ar ko reglamentē šādas darbības, piemēram, šajā gadījumā tie ir stingrie noteikumi par pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu. Sabiedrības veselības aizsardzības aspektu ņem vērā, lai pamatotu ekskluzīvu tiesību piešķiršanu attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas brīvību, un tādā līmenī, kādā lauksaimniekiem piešķirtais atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu.
(179)
Tāpēc Komisija uzskata, ka Vācija nevar pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu.
9.1.1.2. Alternatīva: kompensācijas maksājumi netiek prasīti nevienā gadījumā
(180)
Alternatīvi Komisija gribētu norādīt, ka saskaņā ar pirmo Altmark kritēriju ir arī jānovērtē, vai ir vajadzīgi kompensācijas maksājumi par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Tādējādi arī tad, ja pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana būtu vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, būtu jāpārbauda, vai kompensācijas maksājumi ir nepieciešami.
(181)
Vācijas un BVerwG argumentos nav ņemts vērā, ka spriedumā GEMO lietā Tiesa nolēma, ka pienākumi, ko piekrituši pildīt uzņēmumi, kuriem uzticēta pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana, nav pamatots iemesls, lai valsts kompensētu šo pienākumu radītās izmaksas. Visas izmaksas par pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu ir jāsedz par to ražošanu atbildīgajām personām, jo tās ir lauksaimnieku un kautuvju saimnieciskajā darbībā ietvertās izmaksas.
(182)
Tiesa nolēma, ka valsts kompensācija par šā pienākuma radītajām izmaksām ir nepamatota, jo izmaksas ir jāsedz atbildīgajām personām.
(183)
Pretēji BVerwG viedoklim, Regulā (EK) Nr. 1069/2009 paredzētā stingrā kontrole nenozīmē, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas izmaksas var segt ar valsts kompensācijas maksājumiem.
(184)
Citiem vārdiem sakot, tas vien, ka pastāv vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, nenozīmē, ka valsts kompensācija par šā pienākuma radītajām izmaksām ir pamatota.
(185)
Komisija uzskata, ka Vācija nevar pamatot ikgadējās iemaksas kā valsts kompensāciju par izmaksām, ko ZT radīja pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas pienākums, jo saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” visas izmaksas ir jāsedz no nodevām, ko ZT iekasē no šā materiāla ražotājiem.
9.1.2. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšana
(186)
Atsevišķi izskatot jautājumu par to, vai rezerves jaudas uzturēšanu var klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, būtu jāizsaka turpmāk minētie apsvērumi. Saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem uzņēmumam, kam ir reģionālais monopols pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas jomā, ir jānodrošina spēja pārstrādāt palielinātu materiāla daudzumu slimības uzliesmojuma gadījumā. Kā liecina Vācijas valdības iesniegtais 16 federālo zemju salīdzinājums, visur, izņemot ZT darbības teritoriju, uzņēmumi, kuru rūpnīcās strādā trīs maiņās, šo rezerves jaudu nodrošina, izmantojot rūpnīcas arī nedēļas nogalēs un vajadzības gadījumā nosūtot materiālu uz citām federālajām zemēm. Citiem vārdiem sakot, pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu nerada papildu izmaksas, jo epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu var nodrošināt ar pieejamo rezerves darbības jaudu.
(187)
Arī tad, ja papildu izmaksas tomēr rastos, tās būtu jāsedz lauksaimniekiem un kautuvēm. Izmaksas par palielināta materiāla daudzuma pārstrādi epidēmijas gadījumā ir daļa no izmaksām, ko rada pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanas rūpnīcu izmantošana.
(188)
Tam, ka īpašnieki, t. i., reģionālās un vietējās iestādes, ar oficiālu rīkojumu liek to uzņēmumiem uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, nav nozīmes. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanu nevar uzskatīt par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu divu iemeslu dēļ.
(189)
Ja pieejamā rezerves darbības jauda - bez papildu izmaksām - nav pietiekami liela, lai nodrošinātu paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu, un tādējādi šādas jaudas uzturēšanas pienākums rada papildu ieguldījumu izmaksas, saskaņā ar principu “piesārņotājs maksā” šīs izmaksas ir jāsedz no iekasētajām nodevām. Šis arguments neatšķiras no iepriekš paustajiem argumentiem par citu atkritumu likvidēšanu (detalizētu informāciju sk. no 156. punkta līdz 185. punktam).
(190)
Ja uzturētā rezerves jauda ir lielāka nekā faktiski vajadzīgs epidēmijas gadījumā, rezerves jaudas pārpalikuma uzturēšana neatbilst sabiedrības interesēm.
(191)
Saistībā ar to BVerwG nolēma, ka, klasificējot rezerves jaudas nodrošināšanu, nav būtiski, vai ZT uztur diezgan nevajadzīgu jaudas pārpalikumu. Tikai reģionālo un vietējo iestāžu kompetencē ir izlemt to, vai finansēt jaudas pārpalikumu vai arī pieprasīt tā samazināšanu. Tas bija jautājums par reģionālo un vietējo iestāžu politisko atbildību, nevis par tiesību aktiem atbalsta jomā (49). Šis arguments nav pieņemams, jo ir maz ticams, ka nevajadzīgas rezerves jaudas uzturēšana atbilstu sabiedrības interesēm.
(192)
Kā detalizētāk aplūkots 9.3. sadaļā, ZT gadījumā paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu var nodrošināt ar pieejamo rezerves darbības jaudu un kompensācijas maksājumi nekādā veidā nav pamatoti.
(193)
Tāpēc Komisija uzskata, ka pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu nav uzskatāms par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Alternatīvi Komisija uzskata, ka tas nekādā veidā nepadara ikgadējās iemaksas par pamatotu valsts kompensāciju.
9.1.3. Trešās kategorijas materiāla likvidēšana
(194)
Tā kā ZT nav uzticēta trešās kategorijas materiāla likvidēšana, to nevar klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu jau šā viena iemesla dēļ. Jebkurā gadījumā to nevar klasificēt kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu 9.1.1. sadaļā izklāstīto iemeslu dēļ.
9.1.4. Kopsavilkums
(195)
Tāpēc šis gadījums neatbilst pirmajam Altmark kritērijam.
(196)
Līdz ar to tālāk izklāstītie apsvērumi par otro, trešo un ceturto Altmark kritēriju ir sniegti tikai kā alternatīva.
9.2. Otrais Altmark kritērijs
(197)
Saskaņā ar otro Altmark kritēriju kompensāciju aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem. Tāpēc, ja dalībvalsts kompensē uzņēmumam zaudējumus, bet parametri nav noteikti iepriekš, tiek radīta priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
(198)
Šajā gadījumā laikposms no 1979. līdz 2008. gadam un laikposms no 2009. līdz 2012. gadam ir jāaplūko atsevišķi.
9.2.1. Laikposms no 1979. līdz 2008. gadam
(199)
Uzņēmumam ZT1994. gada 28. oktobrī pieņemtajos Verbandsordnung ir atļauts visus finanšu gadā radītos zaudējumus segt ar ikgadējo iemaksu. Taču, kā norādīja Vācija, ikgadējo iemaksu mērķis bija finansēt ZT izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanu.
(200)
Taču 1994. gada Verbandsordnung nebija norādīts ne ZT nodrošināmās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmērs, nedz arī rezerves jaudas izmaksu aprēķināšanas parametri. Radītie zaudējumi nav objektīvs epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksu rādītājs, jo zaudējumu apmērs ir atkarīgs no daudziem faktoriem, kas ir pilnīgi nesaistīti ar epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām.
(201)
Līdz ar to iepriekš nebija paredzēta objektīva un pārskatāma metode, ar kuru varētu aprēķināt epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas. Tādējādi laikposmā no 1979. gada līdz 2008. gadam otrais Altmark kritērijs netika ievērots.
9.2.2. Laikposms no 2009. līdz 2012. gadam
(202)
Verbandsordnung grozīja 2010. gada 2. februārī ar atpakaļejošu spēku no 2009. gada 1. janvāra. Tagad 10. panta 2. punktā ir skaidri noteikts uzturamais epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmērs. Saskaņā ar Verbandsordnung 9. panta 2. punktu un 10. panta 4. punktu epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas un līdz ar to arī ikgadējās iemaksas apmērs jānosaka pirms finanšu gada sākuma, pieņemot lēmumu par budžetu.
(203)
Jaunā Verbandsordnung 10. panta 5. punktā iekļāva epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksu aprēķināšanas noteikumus. Saskaņā ar Fraunhofera pētījumu uz paredzētajām epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām attiecina kopējo jaudas izmaksu proporcionālu daļu. Izmaksu aprēķināšanas parametri ir noteikti Verbandsordnung un gada lēmumā par budžetu. Komisija ir pārliecinājusies, ka šie parametri ir objektīvi un saprātīgi un aprēķināšanas metode ir izklāstīta skaidri un pārredzami. Tātad laikposmā no 2010. gada ikgadējās iemaksas noteica iepriekš, izmantojot objektīvus un pārredzamus parametrus.
(204)
Līdz ar to 2010.-2012. gadā otrā Altmark kritērija prasība par pārredzamību tika ievērota. Tomēr jānorāda, ka, lai gan Komisija piekrīt, ka izmaksas ir aprēķinātas iepriekš un tas ir darīts pārredzamā veidā, tā uzskata, ka ar izmantoto aprēķināšanas formulu nevar novērst pārmērīgas kompensācijas piešķiršanu trešā Altmark kritērija nozīmē.
(205)
Savukārt 2009. gadā izmaksu aprēķināšanas noteikumus, lēmumu par budžetu un ikgadējās iemaksas apmēru noteica ar atpakaļejošu spēku, nevis fiksēja iepriekš. Tāpēc 2009. gadā otrais Altmark kritērijs netika ievērots.
9.3. Trešais Altmark kritērijs
(206)
Saskaņā ar trešo Altmark kritēriju kompensācijai nebūtu jāpārsniedz summa, kas nepieciešama, lai pilnīgi vai daļēji segtu izmaksas, kuras radušās, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā gūtos ienākumus un saprātīgu peļņu no šo saistību izpildes.
(207)
Aprēķinot izmaksas, kas rodas, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, Komisija piemēro novērsto neto izmaksu metodi (50). Neto izmaksas, kas ir vajadzīgas vai kam jābūt vajadzīgām, lai varētu pildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, aprēķina kā starpību starp pakalpojumu sniedzēja neto izmaksām, ko rada sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākuma izpilde, un pakalpojuma sniedzēja neto izmaksām, kurās šā pienākuma izpilde nav iekļauta. Īpaša uzmanība jāpievērš, lai pareizi novērtētu pakalpojuma sniedzēja izmaksas vai ieņēmumus, kas nerastos, ja tam nebūtu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākuma. Aprēķinot neto izmaksas, būtu jāpārbauda vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniedzējam radītās priekšrocības un, ja iespējams, arī nemateriālās priekšrocības (51).
(208)
Saskaņā ar 2010. gada 2. februāraVerbandsordnung 10. panta 2. punktu uzturamās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas apmērs kopš 2009. gada ir 7 110 tonnas, kas jāpārstrādā sešās nedēļās. Tādējādi attiecībā uz nedēļā pārstrādājamo tonnu skaitu ZT ir jāveic pasākumi, lai nodrošinātu, ka epidēmijas gadījumā papildus parastajam materiāla daudzumam tas sešas nedēļas varētu pārstrādāt vēl 1 185 tonnas nedēļā (52).
(209)
Vācija apgalvo, ka ar ikgadējām iemaksām tiek kompensētas neto izmaksas, kas ZT rodas, uzturot epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu. Lai gan konkrētu pienākumu uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu Verbandsordnung iekļāva tikai ar tā grozījumu 2010. gada 2. februārī, ZT uzturēja epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu arī agrāk un tam bija jāsedz attiecīgās izmaksas. Turklāt saskaņā ar Reinzemes-Pfalcas noteikumiem par samaksu uzņēmums ZT nevarēja šīs izmaksas iekļaut samaksā par pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu.
(210)
Ņemot vērā Fraunhofera pētījumu, Vācija aprēķina epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas kā aptuveni pusi no visām iekārtu radītajām izmaksām, jo iekārtu tehniski iespējamās jaudas izmantojums nedēļā, t. i., piecās dienās un trīs maiņās, ir mazāks par 50 %.
(211)
Komisija turpmākajos punktos pierādīs, ka, pretēji Vācijas aprēķiniem, paredzētās epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšana neradīja ZT neto izmaksas. Vācijas minētajās izmaksās ietilpst pieejamas rezerves darbības jaudas izmaksas, kas jāsedz no saņemtās samaksas, un izmaksas par rezerves jaudu, ko rada rūpnīcu nepietiekama izmantošana.
9.3.1. Paredzētās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas nodrošināšana ar ZT neizmantoto darbības jaudu
(212)
E. Bekenhofa ziņojumā 1991. gadā pirmoreiz tika pārbaudīts, vai, lai nodrošinātu pietiekami lielu epidēmijas gadījumā izmantojamu jaudu, būtu jābūvē lielāka likvidēšanas rūpnīca. Ziņojumā nonāca pie pretēja secinājuma, jo normālas darbības apstākļos likvidēšanas rūpnīcā darbinieki nedēļā strādā piecas dienas divās maiņās, bet trešās maiņas nodrošināto rezerves darbības jaudu uzskatīja par pietiekami lielu rezerves jaudu, kas izmantojama epidēmijas gadījumā.
(213)
Laika gaitā daudzi likvidēšanas uzņēmumi ir sākuši trešo maiņu daļēji izmantot arī normālas darbības apstākļos vai arī izmantot vienu vai divas maiņas sestdienās periodos, kad likvidējamā materiāla daudzums ir ievērojami pieaudzis. Tas liecina par labāku jaudas izmantojumu normālas darbības apstākļos un par to, ka epidēmijas gadījumā būs vairāk jāizmanto nedēļas nogalē pieejamā rezerves jauda.
(214)
Jaunākajā tehniskajā literatūrā (53) pieejamie detalizētie aprēķini par dažādām iespējamām situācijām ir apliecinājuši galvenos E. Bekenhofa ziņojuma konstatējumus, t. i., to, ka nav vajadzīgi papildu ieguldījumi rezerves jaudā, ko izmantot epidēmijas apkarošanai, un ka pieejamā rezerves jauda, t. i., trešā maiņa nedēļas laikā un maiņas nedēļas nogalēs, ir pietiekami liela, lai varētu likvidēt papildu dzīvnieku kautķermeņus epidēmijas gadījumā. Šeit ir ņemts vērā lielāks jaudas izmantojums normālas darbības apstākļos. Aplūkotie epidēmijas gadījumi lielākoties ir lokāli un īstermiņa klasiskā cūku mēra (CSF) vai mutes un nagu sērgas (FMD) uzliesmojumi.
(215)
ZT2010. gada 2. februāraVerbandsordnung noteiktā epidēmijas gadījumā izmantojamā rezerves jauda, t. i., 1 185 tonnas nedēļā, kas epidēmijas gadījumā jānodrošina sešas nedēļas, ir prognozēta lokālu CSF un FMD uzliesmojumu gadījumiem. Epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas apmērs ir aprēķināts, ņemot vērā ISPA-RP pētījumu, kurā parādīts, ka, ja apvienības darbības teritorijā notiktu īstermiņa epidēmijas uzliesmojums, tieši tik liels būtu prognozējamais dzīvnieku kautķermeņu papildu daudzums.
(216)
Kā redzams tabulā turpmāk, ZT var nodrošināt paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu, īstermiņā izmantojot naktīs un nedēļas nogalēs pieejamo rezerves darbības jaudu, tāpat kā citās federālajās zemēs. Rezerves darbības jauda (2 376 tonnas nedēļā), kas sešas nedēļas pieejama septiņu dienu un trīs maiņu darbības režīmā, ir aptuveni divreiz lielāka par paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu (1 185 tonnām nedēļā).
(217)
Pat pieņemot to, ka rūpnīcas jauda septiņu dienu un trīs maiņu darbības režīmā netiek pilnībā izmantota vai arī netiek izmantota visas septiņas dienas pēc kārtas, pieejamā rezerves darbības jauda ir pietiekami liela, lai nodrošinātu vajadzīgo rezerves jaudu epidēmijas gadījumā. Kā saskaņā ar ISPA-RP pētījumu (54) liecina paredzētās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas (1 185 tonnas nedēļā) salīdzinājums ar ZT rūpnīcā pieejamo rezerves jaudu, ZT ir pietiekami liela rezerves darbības jauda naktīs un nedēļas nogalēs.
3. tabula
ZT pieejamās rezerves jaudas un paredzētās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas salīdzinājums (ņemot vērā vidējo jaudas izmantojumu 1998.-2009. gadā)
Darbības veids
Kopējā jauda
Pieejamā rezerves jauda
Saskaņā ar Verbandsordnung epidēmijas gadījumā izmantojamā rezerves jauda
Rezerves jauda, no kuras atņemta epidēmijas gadījumā izmantojamā rezerves jauda
izmantojuma dēļ
operatīvu faktoru dēļ
kopā
kopā
2 maiņas 5 dienas, maksimālā jauda
2 160
443
443
3 maiņas 5 dienas, maksimālā jauda
3 240
443
1 080
1 523
1 185
338
3 maiņas 7 dienas, parastā jauda
3 864
443
1 704
2 147
962
3 maiņas 7 dienas, maksimālā jauda
4 536
443
2 376
2 819
1 634
(218)
Tādējādi tas apstiprina, ka ZT, tāpat kā uzņēmumiem citās federālajās zemēs, ir pietiekami liela rezerves darbības jauda, lai nodrošinātu rezerves jaudu epidēmijas gadījumā. Tāpēc ZT nevajadzēja veidot papildu jaudu, ko nodrošināt epidēmijas gadījumā, un līdz ar to šis pienākums neradīja ZT papildu neto izmaksas.
(219)
Tomēr Vācija joprojām apgalvo, ka saskaņā ar tiesību aktiem ZT nedrīkst samaksā par likvidēšanu iekļaut izmaksas, kas rodas, nodrošinot tikai epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, jo šo jaudu nodrošina sabiedrības interesēs.
(220)
Taču federālo zemju apsekojuma rezultāti un iesniegtie sūdzības iesniedzēja līgumi liecina, ka neatkarīgi no likvidēšanas uzņēmuma juridiskā statusa vai piemērojamiem aprēķināšanas noteikumiem pilnīgi visas jaudas izmaksas bez izņēmuma finansē no ražošanas ieņēmumiem. Tas ir skaidri noteikts arī KAG RP 8. pantā, kurā paredzēts, ka “izmaksas, ko ņem vērā, nosakot samaksu par izmantošanu un atkārtotās iemaksas, jānosaka, ievērojot izmaksu grāmatvedības uzņēmējdarbības principus”. Citiem vārdiem sakot, rezerves darbības jaudas izmaksas ir proporcionāli jāiekļauj samaksas aprēķinā, jo pastāv kauzāla saikne ar iekšējā un ārējā materiāla likvidēšanu normālas darbības apstākļos.
(221)
Arī BVerwG savā spriedumā pareizi secina, ka rezerves darbības jaudas radītās izmaksas ir jāfinansē no ienākumiem par iekšējā un ārējā materiāla likvidēšanu (55). Tāpēc, ja - kā ZT gadījumā - paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu var nodrošināt ar rezerves darbības jaudu, ikgadējā iemaksa nav vajadzīga.
(222)
Visbeidzot, Vācija kā ikgadējās iemaksas pamatojumu min to, ka visas izmaksas par rezerves darbības jaudu, ko rada trešās maiņas izmantošana nedēļas laikā, rada pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu. Ja šāda pienākuma nebūtu, ZT varētu pilnībā izmantot tā maksimālo tehnisko jaudu, strādājot piecu dienu un trīs maiņu darbības režīmā.
(223)
Taču Vācija nav sniegusi pierādījumus, kas apliecinātu, ka tad, ja nebūtu pienākuma uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, nerastos nedēļā pieejama rezerves darbības jauda. Drīzāk, piemēram, ņemot vērā ISPA-NS pētījumu, šķiet, ka pat tiem uzņēmumiem, kas likvidē tikai trešās kategorijas materiālu un kam tādējādi nav pienākuma uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu, ir ievērojama rezerves jauda un tie visas ar jaudu saistītās izmaksas finansē no saviem ieņēmumiem.
9.3.2. Pieejamā rezerves jauda pārsniedz paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu
(224)
Kā liecina 3. tabula, ZT rezerves jauda ir daudz lielāka nekā vajadzīgs, lai nodrošinātu paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu. Īstermiņā pieejamā rezerves jauda vairāk nekā divreiz pārsniedz epidēmijas uzliesmojuma gadījumā vajadzīgo jaudu. Kā redzams 2. attēlā, dažus gadus piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā neizmantoja līdz pat 25 % no parastās rezerves jaudas. Neto izmaksās nedrīkst iekļaut izmaksas par tādu rezerves jaudu, kas nemaz nav vajadzīga, lai nodrošinātu paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu. Tāpēc Vācijas iesniegtie neto izmaksu aprēķini ir nepieņemami, jo izmaksas par visu rezerves jaudu ir nepareizi attiecinātas uz epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām.
(225)
ISPA-RP un Fraunhofera pētījums liecina, ka ar ZT pieejamo rezerves jaudu būtu pieticis pat tad, ja visā federālajā zemē trīs mēnešus plosītos FMD. Taču ZT nekad nav prasīts uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu periodam, kas būtu ilgāks par sešām nedēļām. Citiem vārdiem sakot, apvienības locekļi nekad nav likuši ZT nodrošināt ilgākas epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu periodam, kas pārsniegtu sešas nedēļas, lai, ja federālajā zemē notiktu ilgstošs dzīvnieku slimības uzliesmojums, ZT varētu pārstrādāt vajadzīgo daudzumu viens pats. Salīdzinājums ar jaudu, kas vajadzīga, lai strādātu gadījumā, ja visā federālajā zemē notiktu FMD uzliesmojums, ir nebūtisks (56).
(226)
Tam, ka ZT rūpnīcas jauda ir ievērojami lielāka, nekā prasīts Verbandsordnung, ir šādi iemesli - saskaņā ar Verbandsordnung uzņēmumam ZT ir jāpārstrādā iekšējais pirmās un otrās kategorijas materiāls, kas ir vidēji 900 tonnas nedēļā (57). Ja šim daudzumam pievieno prasīto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu, t. i., 1 185 tonnas nedēļā, ZT, lai izpildītu Verbandsordnung paredzētos pienākumus, vajadzētu rūpnīcu, kuras septiņu dienu un trīs maiņu darbības režīmā nodrošinātā jauda būtu 2 085 tonnas nedēļā.
(227)
Taču faktiskā ZT rūpnīcu maksimālā iespējamā jauda ir 4 536 tonnas nedēļā. Tādējādi ZT izmanto rūpnīcu ar divreiz lielāku jaudu nekā vajadzīgs, lai pildītu Verbandsordnung paredzētos uzdevumus. Tā kā ZT ir pieejama daudz lielāka jauda nekā vajadzīgs tā sabiedrisko uzdevumu izpildei, pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu jaudu tam nevarēja radīt neto izmaksas.
9.3.3. Kopsavilkums
(228)
Noslēgumā var secināt, ka Vācija nevarēja pierādīt, ka pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu radīja ZT neto izmaksas. Pārbaudes rezultāti liecina, ka ar ikgadējām iemaksām finansē izmaksas par rezerves darbības jaudu, kas ir pieejama normālas darbības apstākļos (un tāpēc tā būtu jāfinansē no nodevām un samaksas par šiem pakalpojumiem) vai kas ir pieejama tāpēc, ka ZT rūpnīcu jauda netiek pietiekami izmantota.
9.4. Ceturtais Altmark kritērijs
(229)
Saskaņā ar ceturto Altmark kritēriju, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā, kas ļautu izvēlēties pretendentu, kurš spēj šos pakalpojumus piedāvāt par sabiedrībai viszemāko cenu, kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts, ņemot vērā attiecīgos ienākumus un saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.
(230)
Četri Altmark kritēriji ir izņēmums principam, ar ko paredz, ka kompensācijas maksājumi rada priekšrocību. Tāpēc dalībvalstij ir jāpierāda, ka tie ir ievēroti.
(231)
ZT netika izvēlēts iepirkuma procedūrā, un Vācija nav sniegusi nekādus pierādījumus par to, ka ZT būtu tipisks uzņēmums, kas veiksmīgi darbojas. Tāpēc Vācijai nav izdevies pierādīt, ka ceturtais Altmark kritērijs ir izpildīts. Augstā samaksa par dzīvnieku kautķermeņu likvidēšanu Reinzemē-Pfalcā un vajadzība saņemt finansējumu ar ikgadējām iemaksām, kādu nav nevienā citā federālajā zemē, ir pierādījumi arī tam, ka ZT nav tipisks uzņēmums, kas veiksmīgi darbojas.
(232)
Līdz ar to ceturtais Altmark kritērijs nav izpildīts.
(233)
BVerwG nolēma, ka ceturtais Altmark kritērijs uz ZT neattiecas, jo ikgadējās iemaksas mērķis bija nevis kompensēt ZT papildu izmaksas, ko radīja sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākuma uzņemšanās saistībā ar darbību, kas citādi būtu komerciāla, bet gan finansēt sabiedriska uzdevuma oficiālu izpildi ārpus tirgus. BVerwG uzskatīja, ka, tā kā šā uzdevuma izpilde ir oficiāls pienākums, reģionālās un vietējās iestādes, kas ir apvienības locekles, varēja ar politisku lēmumu iekšēji piešķirt līguma slēgšanas tiesības attiecībā uz pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu. BVerwG pamatoja savu interpretāciju ar Tiesas nolēmumu Stadtreinigung Hamburg lietā (58).
(234)
BVerwG uzskatīja, ka saskaņā ar ceturto Altmark kritēriju sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākums ir jāpilda privātam uzņēmumam. Tā kā līguma slēgšanas tiesību iekšējas piešķiršanas gadījumā tā nenotiek, ceturto Altmark kritēriju nepiemēro uzņēmumiem, kas saņēmuši līguma slēgšanas tiesības iekšējā procedūrā (59).
(235)
Komisija BVerwG viedoklim nepiekrīt. Pirmkārt, Tiesas formulētajā ceturtajā Altmark kritērijā nav norādīts, ka to nepiemēro līguma slēgšanas tiesību iekšējas piešķiršanas gadījumā. Gluži pretēji -, piedāvājot divas alternatīvas (vai nu iepirkuma procedūru, vai arī analīzi par izmaksām, kas rastos tipiskam uzņēmumam, kurš veiksmīgi darbojas), Tiesa parādīja, ka ceturto Altmark kritēriju piemēro arī tad, ja nav rīkota iepirkuma procedūra, un tādējādi jo īpaši līguma slēgšanas tiesību iekšējas piešķiršanas gadījumā.
(236)
Nolēmumā Stadtreinigung Hamburg lietā tika norādīts tikai tas, kad pastāv un kad nepastāv pienākums piešķirt līguma slēgšanas tiesības. No tā nevar izdarīt nekādus secinājumus par tiesību aktiem par atbalstu. Gluži pretēji - ceturtā Altmark kritērija otra alternatīva attiecas tieši uz tādu gadījumu, kad nav pienākuma rīkot iepirkuma procedūru.
(237)
Tādējādi BVerwG radīja priekšstatu, ka ZT reģionālais monopols nozīmēja to, ka ZT nekonkurēja ar citiem uzņēmumiem un nevarēja izkropļot konkurenci. Tomēr konkurences izkropļošana ir atsevišķs atbalsta jēdziena elements, un tas ir jānošķir no saimnieciskās priekšrocības elementa (četru Altmark kritēriju izstrādes konteksta). Šajā gadījumā pastāv konkurences izkropļošanas elements (sk. 8.3. sadaļu). Komisija arī sava Paziņojuma par Eiropas Savienības atbalsta noteikumu piemērošanu kompensācijai, kas piešķirta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniegšanu (turpmāk “Paziņojums par VTNP”) (60) 37. punktā skaidri norādīja, ka līguma slēgšanas tiesību iekšēja piešķiršana neizslēdz konkurences izkropļošanu.
(238)
Visbeidzot, tas, ka BVerwG uzsvēra ZT darbības oficiālo būtību, rada jautājumu par to, vai iemesls, kāpēc BVerwG nešaubīgi noraidīja ceturtā Altmark kritērija piemērojamību, nebija tās pieņēmums, ka ZT neveica saimniecisku darbību. Arī šis pieņēmums nav pareizs - ZT piedāvā pakalpojumu apmaiņā pret samaksu un tādējādi veic saimniecisku darbību (sk. 8.2. sadaļu). Komisija to arī skaidri apstiprināja Paziņojuma par VTNP 13. punktā.
9.5. Secinājumi par ZT saimniecisko priekšrocību esamību
(239)
Pretēji BVerwG nolēmumam un Vācijas apgalvojumam, kritēriji, kas noteikti nolēmumā Altmark lietā, nav izpildīti. Pirmkārt, ikgadējās iemaksas būtībā nav pamatota valsts kompensācija par pienākumu, kura izpildi uzņēmies ZT, jo visas ar šiem pienākumiem saistītās izmaksas ir jāsedz ar ienākumiem no samaksas. Turklāt ir pierādīts, ka, pretēji Vācijas apgalvojumam, pienākums uzturēt epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu neradīja ZT neto izmaksas. Vācijas norādītās izmaksas attiecas vai nu uz rezerves darbības jaudu, kas jāapmaksā ar ieņēmumiem no samaksas un no peļņas, vai arī uz rezerves jaudu, kas ir lielāka par paredzēto epidēmijas gadījumā izmantojamo rezerves jaudu. Turklāt līdz 2010. gadam ikgadējo iemaksu aprēķināšanas parametri nebija noteikti iepriekš un nebija pietiekami pārredzami. Visbeidzot, Vācija nespēja pierādīt, ka ZT ir tipisks uzņēmums, kas veiksmīgi darbojas.
(240)
Tāpēc ikgadējās iemaksas radīja ZT saimniecisku priekšrocību.
(241)
Ja Vācijas nepareizi aprēķinātās izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu pareizi un atbilstīgi nolūkam attiecinātu uz dažādajiem sniegtajiem pakalpojumiem - iekšējā pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšanu, pirmās un otrās kategorijas materiāla no Bādenes-Virtembergas un Hesenes likvidēšanu, kā arī trešās kategorijas materiāla likvidēšanu -, saimnieciskās priekšrocības, ko uzņēmumam ZT dažādos tirgos nodrošināja ikgadējās iemaksas, varētu saskatīt skaidrāk.
(242)
No 9.5.1. līdz 9.5.3. sadaļai ir parādīts, ka ar ikgadējām iemaksām faktiski kompensēja zaudējumus, ko izraisīja šādi faktori:
a)
nepietiekama trešās kategorijas materiāla pārstrādes kvalitāte;
b)
nepietiekams jaudas izmantojums;
c)
Ziemeļhesenes un Centrālhesenes materiāla likvidēšana par samaksu, kas ir mazāka par pašizmaksu;
d)
iekšējā materiāla likvidēšana par samaksu, kas ir mazāka par pašizmaksu.
9.5.1. Zaudējumi, ko rada iekšējā un ārējā materiāla likvidēšana, ja nepareizi aprēķinātās izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu attiecina atbilstīgi nolūkam
(243)
Ņemot vērā par 2002.-2009. gadu iesniegtos ZT peļņas un zaudējumu aprēķinus, visas iespējamās izmaksas par epidēmijas gadījumā izmantojamu rezerves jaudu ir iedalītas atbilstīgi nolūkam, ņemot vērā rūpnīcas darbību piecu dienu un divu maiņu režīmā.
(244)
Pirmkārt, jānorāda, ka vērā ņemams augsto rezerves jaudas nodrošināšanas izmaksu iemesls ir nepietiekams ZT ražotnes jaudas izmantojums. Tāpēc vispirms ir jāizslēdz rezerves jaudas izmaksas, kuru cēlonis ir nepietiekams jaudas izmantojums normālas darbības apstākļos.
(245)
Kā liecina 3. tabulā (aile “Rezerves jauda izmantojuma dēļ”) sniegtā izmantojuma statistika, ZT nekad nav pietiekami izmantojis tā pieejamo tehnisko jaudu piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā. Kopš 2002. gada, strauji krītoties iekšējā materiāla daudzumam, ir krasi samazinājies jaudas izmantojums. Nepietiekama jaudas izmantojuma rādītājs ir rezerves jauda, kas pieejama piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā. Salīdzinošais kritērijs, ko izmantoja, aprēķinot nepietiekamo jaudas izmantojumu, bija augstākais jaudas izmantošanas līmenis, kas panākts piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā - 101 855 tonnas 2002. gadā. Vidējais nepietiekamais jaudas izmantojums ir 13 %.
(246)
Kā var redzēt attiecīgajā 4. tabulas ailē (“Rezerves jauda izmantojuma dēļ”), vidējās izmaksas, ko normālas darbības apstākļos rada nepietiekama jaudas izmantošana, ir EUR 434 304. Komerciālā atbildība par šīm izmaksām ir jāuzņemas ZT, jo to cēlonis ir rūpnīcas jaudas nepietiekama izmantošana normālas darbības apstākļos.
(247)
Rezerves darbības jaudas izmaksas ir proporcionāli sadalītas atbilstoši izmantošanai piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā. Tādējādi rezerves darbības jaudas izmaksas ir proporcionāli sadalītas attiecībā uz iekšējiem un ārējiem pakalpojumiem. Turpmāk redzamajā 4. tabulā ir arī nošķirtas izmaksas par rezerves savākšanas jaudas un rezerves pārstrādes jaudas nodrošināšanu.
(248)
Kopumā laikposmā no 2002. līdz 2009. gadam ZT nespēja segt rezerves darbības jaudas izmaksas ne no iekšējo, ne ārējo pakalpojumu apgrozījuma. Ailē “Otrā seguma summa” ir redzami vidējie gada zaudējumi EUR 1 198 257 apmērā par ārējiem pakalpojumiem un EUR 1 140 898 apmērā par iekšējiem pakalpojumiem.
4. tabula
Peļņas un zaudējumu aprēķins
(EUR)
Mirušie dzīvnieki
Kautuvju atkritumi
Iekšējais materiāls
1. + 2. aile
Trešās kategorijas materiāls
Bādene-Virtemberga un Hesene
Nepietiekams jaudas izmantojums
Ārējais materiāls
4. + 5. + 6. aile
Kopā
3. + 7. aile
(1)
Apgrozījums
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
(2)
ZT norādītās izmaksas
3 624 234
3 877 155
7 501 388
[…]
[…]
[…]
[…]
(3)
Apgrozījums
3 624 234
5 130 693
8 754 926
[…]
[…]
[…]
[…]
(4)
-
Labotās izmaksas
3 624 234
5 077 019
8 701 252
[…]
[…]
[…]
[…]
(5)
Pirmā seguma summa
53 674
53 674
[…]
[…]
[…]
[…]
(6)
-
Rezerves jauda (RJ), ko nodrošina izmantojums
[…]
[…]
[…]
(7)
-
Izmantojamā savākšanas RJ
70 077
236 780
306 857
[…]
[…]
[…]
[…]
(8)
-
Izmantojamā pārstrādes RJ
201 993
685 722
887 715
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(9)
Otrā seguma summa
- 272 071
- 868 828
-1 140 898
[…]
[…]
[…]
[…]
[…]
(10)
-
Neattiecinātās pastāvīgās izmaksas
[…]
(11)
Trešā seguma summa
[…]
(12)
+
Ikgadējā iemaksa
[…]
(13)
Peļņa vai zaudējumi
[…]
1. un 2. rinda: ZT sniegtā informācija
ZT izmaksu uzskaitē ienākumus no trešās kategorijas materiāla likvidēšanas nereģistrē atsevišķi; šos ienākumus, tāpat kā pārējos ienākumus par produktiem (piem., par taukiem un eļļām), ZT atņem no kopējām izmaksām, ko pēc tam attiecina uz iekšējiem kautuvju atkritumiem, trešās kategorijas materiālu un materiālu no Bādenes-Virtembergas (BV) un Hesenes. Taču, tā kā turpmāk trešās kategorijas materiālam ir izveidots atsevišķs pārskats, ienākumi no trešās kategorijas materiāla likvidēšanas ir jāizslēdz no kopējām izmaksām.
3. līdz 5. rinda: pirmās seguma summas aprēķināšana
Lai iegūtu labotās izmaksas, ienākumus no trešās kategorijas materiāla pārstrādes, ko atņem no izmaksām, proporcionāli attiecina uz izmaksām par iekšējiem kautuvju atkritumiem, trešās kategorijas materiālu un materiālu no BV un Hesenes. Tādējādi 2. un 4. rindā norādīto kopējo izmaksu starpība atbilst 3. rindā norādītajiem ienākumiem no trešās kategorijas materiāla likvidēšanas.
Tā kā dati nebija pieejami, Komisija nevarēja pārliecināties, vai ZT pareizi attiecināja 2. un 3. rindā norādītās izmaksas uz dažādajiem pakalpojumiem. Būtu īpaši jānorāda, ka dzīvnieku kautķermeņu likvidēšana veido pārāk lielu jaudas izmaksu daļu. Tāpēc noteiktā pirmā seguma summa par iekšējiem kautuvju atkritumiem, trešās kategorijas materiālu un materiālu no BV un Hesenes varētu būt pārāk liela.
6. līdz 9. rinda: otrās seguma summas aprēķināšana
Vispirms no epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksām atrēķina nepietiekamu jaudas izmantojumu piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā (= rezerves jaudu izmantojuma dēļ). Pārējās epidēmijas gadījumā izmantojamās rezerves jaudas izmaksas pēc tam sadala proporcionāli iesaistītajam daudzumam un aprēķinātajam nepietiekamajam jaudas izmantojumam. Tā kā BV netiek veikta savākšana, savākšanas un pārstrādes izmaksas norāda atsevišķi. Tā kā tiešās rezerves jaudas izmaksas pievienoja jau 2009. gadā attiecībā uz Ziemeļhesenē un Centrālhesenē pildāmajiem pienākumiem, papildu izmaksas netika pievienotas.
9.5.2. Ārējā materiāla likvidēšanas radīto zaudējumu kompensēšana ar ikgadējām iemaksām
(249)
Ārējos tirgos ZT ir konkurenti, kam kopējās ražošanas izmaksas ir jāfinansē tikai no apgrozījuma. Ne uzņēmums, kas konkurēja ar ZT trešās kategorijas materiāla likvidēšanas jomā, nedz arī iepriekšējais uzņēmējs, kas strādāja Ziemeļhesenē un Centrālhesenē, nevar rēķināties ar papildu valsts refinansējumu par rezerves jaudu, ko radījuši operatīvi faktori vai ar pieprasījuma līmeni saistīts nepietiekams jaudas izmantojums.
9.5.2.1. Trešās kategorijas materiāla likvidēšanas radītie zaudējumi
(250)
ZT, tāpat kā visiem pārējiem uzņēmumiem, kas likvidē trešās kategorijas materiālu un kam nav uzticēts sabiedrisks pienākums, pašam ir jāatbild par visām saistītajām izmaksām un riskiem.
(251)
ZT trešās kategorijas materiālu likvidē kopā ar pirmās un otrās kategorijas materiālu un tāpēc nevar nodrošināt tikpat lielus ražošanas ienākumus kā no pilnīgi tīra materiāla likvidēšanas. Atsevišķi pārstrādājama trešās kategorijas materiāla pieprasījuma pieaugums būtiski samazināja cenas, ko ZT var piemērot kautuvēm. Sūdzības iesniedzējs informēja, ka likvidēšanas uzņēmumi par atsevišķiem trešās kategorijas materiāliem pat izmaksā kautuvēm prēmijas.
(252)
Šī tendence ir skaidri redzama, aplūkojot ieņēmumus par pārstrādāta trešās kategorijas materiāla tonnu - 2002. gadā ZT joprojām saņēma EUR […] par tonnu, taču pēc tam ieņēmumi krasi samazinājās un 2009. gadā bija tikai EUR […]. Septiņos gados ieņēmumi par tonnu ir kritušies par gandrīz 70 %.
1. attēls
Seguma summas par trešās kategorijas materiāla likvidēšanu 2000.-2009. gadā (EUR)
[…]
(253)
Tāpēc trešās kategorijas materiāla pārstrāde dažos pēdējos gados uzņēmumam ZT ir kļuvusi arvien neizdevīgāka. Lai gan līdz 2004. gadam ZT vēl varēja segt savas tiešās izmaksas, turpmākajos gados trešās kategorijas materiāla likvidēšana vairs nenodrošināja pozitīvu naudas plūsmu, ar ko segt rezerves jaudas izmaksas.
(254)
Vācijas iesniegtie aprēķini, kuros norādīts, ka ZT gaidāmie ienākumi par trešās kategorijas materiāla likvidēšanu ir lielāki par tiešajām izmaksām, ir nepareizi. Vācija aprēķinus balsta uz izmaksām, no kurām jau ir atņemti ienākumi (sk. 4. tabulas 2. rindu), un neizmanto faktiskās izmaksas, kā būtu pareizi (sk. labotās izmaksas 4. tabulas 4. rindā).
(255)
Acīmredzot, lai varētu turpināt savu rūpnīcu izmantošanu, ZT ir gatavs ciest pastāvīgus zaudējumus, ko rada nepietiekama trešās kategorijas materiāla likvidēšanas kvalitāte.
9.5.2.2. Nepietiekama jaudas izmantojuma radītie zaudējumi
(256)
Nopietns ZT zaudējumu cēlonis ir arī tas, ka gandrīz visus gadus rūpnīcu nepietiekami izmantoja. Atsevišķos gados jaudas nepietiekamais izmantojums piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā pieauga līdz vairāk nekā 25 %, salīdzinot ar labāko izmantojuma koeficientu 2001. gadā. Lielāku izmantojumu izdevās panākt tikai 2001. un 2002. gadā, kad bija TSE krīze, taču arī tad ZT nevajadzēja izmantot naktīs vai nedēļas nogalēs pieejamo rezerves darbības jaudu.
2. attēls
ZT parastās jaudas nepietiekamais izmantojums 1998.-2009. gadā (piecu dienu un divu maiņu darbības režīmā)
(257)
Lielais nepietiekamā jaudas izmantojuma pieaugums pēc 2002. gada izskaidrojams ar to, ka samazinājās dzīvnieku skaits un līdz ar to arī iekšējā materiāla daudzums, kura apmērs 2002.-2009. gadā saruka par vairāk nekā 35 %. ZT centās izmantot atbrīvoto jaudu, uzņemoties lielāka ārējā materiāla daudzuma pārstrādi. Taču atjaunot izmantošanas jaudas koeficientu aptuveni 2002. un 2003. gada līmenī tam izdevās tikai pēc uzvaras Ziemeļhesenes un Centrālhesenes konkursa procedūrā.
9.5.2.3. Ziemeļhesenes un Centrālhesenes konkursa procedūras radītie zaudējumi
(258)
Tā kā ZT sāka Ziemeļhesenes un Centrālhesenes materiāla likvidēšanu tikai 2009. gadā, ir ļoti maz datu par šīs darbības rezultātiem. Aplūkojot iesniegtos izmaksu pārskatus par 2009. gadu un atņemot aptuveni EUR 200 000 lielās rezerves darbības jaudas izmaksas, šķiet, ka jaunais pilnvarojums ir nodrošinājis pozitīvu naudas plūsmu.
(259)
Taču saskaņā ar konkursa dokumentiem ZT piedāvātās cenas bija zemākas par tā faktiskajām izmaksām. Kā Vācija pati norādīja, procentu likme, ko ZT maksā par saviem bankas aizdevumiem, ir lielāka nekā likme, ko ZT aprēķināja saskaņā ar aprēķināšanas noteikumiem un noteica konkursa procedūrā. Citiem vārdiem sakot, ZT nesagaida, ka varēs pilnā apmērā segt izmaksas par tā saņemto aizdevumu procentiem vai gūt saprātīgu ienākumu no tā pašu kapitāla.
(260)
ZT kopējais aizdevumu procentu apmērs ir EUR 1,07 miljoni gadā. Pieņemot, ka atbilstīgi Ziemeļhesenes un Centrālhesenes materiāla likvidēšanai paredzētās kopējās jaudas procentuālajai daļai uz Ziemeļhesenes un Centrālhesenes uzticēto uzdevumu var attiecināt aptuveni ceturto daļu aizņēmumu izmaksu, izmaksu daļa ir EUR 0,26 miljoni, nevis EUR 0,16 miljoni, ko ZT norādīja, aprēķinot Ziemeļhesenei un Centrālhesenei piemērojamo samaksu. Papildus aizdevumu procentiem EUR 0,10 miljonu apmērā, ko nesedz katru gadu, netiek segti arī procenti par kapitālu.
(261)
Racionāls uzņēmums nepiedāvātu cenas, ar kurām nevar segt paredzētās kapitāla izmaksas. Šo faktu nekādā veidā nemaina Vācijas atkārtotā atsaukšanās uz iespējamām samaksas aprēķināšanas noteikumu prasībām, kurās nav atļauts aprēķinā iekļaut pilnas izmaksas. Nevienam privātajam uzņēmējam nevar likt piedāvāt pakalpojumus par tādām cenām, ar kurām tas nevarētu segt radītās izmaksas un gūt saprātīgu peļņu, un neviens privātais uzņēmējs arī nebūtu gatavs piedāvāt šādas cenas.
(262)
Pat tad, ja turpmāk analizētu tikai par 2009. gadu iesniegtos izmaksu pārskatus, kuros ir norādīta pozitīva naudas plūsma aptuveni EUR 200 000 apmērā, ar prognozētajām naudas plūsmām 10 līguma perioda gados nevarētu kompensēt zaudējumus, ko radītu nepietiekams jaudas izmantojums, t. i., vidēji EUR 700 000 gadā no 2002. gada un turpmāk. Tāpēc uzņēmums, kas darbojas tirgū, nebūtu tik ilgi uzturējis neizmantotu rezerves jaudu.
(263)
Ārējā materiāla gadījumā ir redzams, ka, tā kā ZT saņēma ikgadējās iemaksas, tas pārdeva jaudu par cenām, kas bija mazākas par pašizmaksu, un vairākus gadus uzturēja neizmantotu jaudu, nespējot ar turpmākajiem ienākumiem kompensēt zaudējumus, ko radīja nepietiekams jaudas izmantojums iepriekšējos gados. Tādējādi ir skaidrs, ka ZT uzturēja tirgū tādu darbības jaudu, kādu racionāls likvidēšanas uzņēmums nevarētu atļauties.
9.5.3. Iekšējā materiāla likvidēšanas radīto zaudējumu kompensēšana ar ikgadējām iemaksām
(264)
Izmaksas, ko rada iekšējā materiāla likvidēšanas rezerves jaudas uzturēšana, ir jāsedz no iekasētās samaksas. ZT, tāpat kā visiem pārējiem uzņēmumiem, kam uzticēta kontrolētā materiāla likvidēšana, pašam ir jānodrošina šā uzdevuma ekonomiska izpilde, atbilstīgi īstenojot uzņēmējdarbību. Papildu kompensācijas maksājums uzņēmumu atbrīvotu no šādas ekonomiskās atbildības.
(265)
Tāpēc operatīvu faktoru izraisītās rezerves jaudas izmaksas ir jāsadala starp pakalpojumiem par mirušu dzīvnieku un kautuvju atkritumu likvidēšanu. Federālajās zemēs izmanto dažādas pieejas, lai sadalītu rezerves darbības jaudas radītās izmaksas starp pakalpojumiem par kautuvju atkritumu un dzīvnieku kautķermeņu likvidēšanu. Atsevišķās federālajās zemēs uz mirušu dzīvnieku likvidēšanu attiecina lielāku rezerves jaudas izmaksu daļu nekā uz kautuvju atkritumu likvidēšanu. Tā kā ne noteikumos par samaksu, nedz arī Verbandsordnung nav noteikts, kādā apmērā izmaksas jāattiecina, rezerves jaudas izmaksas attiecinās proporcionāli.
9.5.3.1. Cenas par kautuvju atkritumu likvidēšanu ir zemākas par pašizmaksu
(266)
Kā Vācija pati norādīja, ZT kautuvju atkritumu likvidēšanas jomā konkurē ar citiem likvidēšanas uzņēmumiem. Iekšējo kautuvju atkritumu likvidēšanas cenu apmērs ietekmē kautuvju nodalīšanas kvotas un tādējādi arī citiem likvidēšanas uzņēmumiem pieejamo tīrā trešās kategorijas materiāla daudzumu.
(267)
Tā kā ar vidējo peļņu tik tikko pietiek, lai segtu tiešās izmaksas, laika gaitā izveidojās tāda pati situācija kā ar ienākumiem par trešās kategorijas materiāla likvidēšanu - līdz 2004. gadam peļņa pārsniedza tiešās izmaksas. Taču līdz ar jaunā izcenojuma piemērošanu 2005. gadā, kura dēļ vidējā peļņa par tonnu samazinājās no EUR 160 uz EUR 116, t. i., samazinājās par 27,5 %, turpmākajos gados ZT nespēja segt pat tiešās izmaksas un tādējādi nespēja gūt peļņu, ar ko finansēt rezerves darbības jaudas izmaksas. Pirmo seguma summu neizdevās atjaunot līdz pat 2009. gadam (sk. 4. tabulu).
(268)
Ja ZT nesaņemtu ikgadējo iemaksu, tas noteikti nevarētu īstenot šādu cenu politiku. Tāpat kā trešās kategorijas kautuvju atkritumu gadījumā ZT no 2005. gada piekrita tādām cenām, ar kurām nevarēja segt pat tiešās izmaksas, lai turpinātu izmantot tā rūpnīcas jaudu. Kopumā otrā seguma summa par iekšējiem materiāliem ir nepārprotami negatīva - pēc rezerves darbības jaudas izmaksu atņemšanas tā ir aptuveni 13 % no apgrozījuma (sk. 4. tabulu).
9.5.3.2. Apvienības monopola stāvokļa nostiprināšana darbības teritorijā, pateicoties tiešām ikgadējām iemaksām
(269)
Vācija uzskata, ka ikgadējās iemaksas neradīja ZT saimniecisku priekšrocību, jo nav būtiski, vai kompensāciju par epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanu valsts piešķir tieši likvidēšanas uzņēmumam vai arī finansē to netieši, piešķirot TSE atbalstu materiāla ražotājiem. Pēdējā variantā epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas izmaksas iekļautu samaksā, bet atvieglojumus saņemtu materiāla ražotāji, jo tiem attiecīgi piešķirtu lielāku atbalstu. Abos gadījumos lielu izmaksu daļu faktiski segtu ar valsts finansējumu, un tieši uz to galvenokārt attiecas pārbaude par atbilstību konkurences tiesību aktiem.
(270)
Pirmkārt, būtu vēlreiz jānorāda (sk. 2.5.3. sadaļu), ka ZT saņem ikgadējo iemaksu papildus lauksaimnieku saņemtajam TSE atbalstam. Turklāt Reinzemē-Pfalcā ZT saņem lielāku TSE atbalsta summu nekā Ziemeļhesenē un Centrālhesenē, jo tur cena par tonnu (EUR 212) - un līdz ar to arī TSE atbalsta bāze - ir ievērojami mazāka nekā cena par tonnu Reinzemē-Pfalcā (EUR 390). Ikgadējās iemaksas lauksaimniekiem, kas strādā apvienības darbības teritorijā, pilnīgi noteikti nenodrošina zemākas cenas.
(271)
Otrkārt, Kopienas pamatnostādnēs par TSE ir skaidri prasīts pierādīt, ka atbalstu nesaņem pakārtoti ražošanas uzņēmumi (61). Taču, kā liecina 9.5.2. un 9.5.3. sadaļa, ZT patiesībā izmanto ikgadējo iemaksu, lai finansētu zaudējumus, kuru cēlonis ir uzņēmuma cenu politika, nepietiekams jaudas izmantojums vai citas uzņēmējdarbības nepilnības.
(272)
Tāpēc Vācija noteikti nespēj pierādīt, ka ar ikgadējo iemaksu lauksaimniekiem tiek kompensētas izmaksas par mirušu dzīvnieku likvidēšanu. Gluži pretēji, rodas jautājums, vai no lauksaimniekiem netiktu iekasēta mazāka samaksa, ja ikgadējo iemaksu nebūtu, jo tādā gadījumā ZT būtu ātrāk saskāries ar lielāku ekonomisko spiedienu un tam būtu nācies pielāgot savu jaudu un uzņēmējdarbības praksi tirgus noteikumiem.
9.5.4. Kopsavilkums
(273)
Vācija nespēja pierādīt, ka ZT saņemtās ikgadējās iemaksas ir pamatota valsts kompensācija par Verbandsordnung paredzēto pienākumu izpildi. Altmark kritēriji nav izpildīti.
(274)
Turklāt detalizēta ZT ienākumu un izmaksu pārskatu pārbaude liecina, ka ikgadējās iemaksas rada ZT ar iekšējā un ārējā materiāla likvidēšanu saistītas saimnieciskas priekšrocības.
(275)
Tāpēc ikgadējās iemaksas ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
10. LESD 108. PANTA 3. PUNKTA PĀRKĀPUMA NOVĒRTĒJUMS
(276)
Par ikgadējām iemaksām, ko ZT saņēma kopš 1979. gada, Komisijai netika paziņots atbilstīgi LESD 108. panta 3. punktam. Tāpēc saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu ikgadējās iemaksas ir nelikumīgs valsts atbalsts.
(277)
Nevar noteikt atbrīvojumu no paziņošanas pienākuma, kas paredzēts Komisijas 2005. gada 28. novembra Lēmumā 2005/842/EK par EK līguma 86. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (62) (turpmāk “2005. gada lēmums par VTNP”), un Komisijas 2011. gada 20. decembra Lēmumā 2012/21/ES par Līguma par Eiropas Savienības darbību 106. panta 2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (63) (turpmāk “2011. gada lēmums par VTNP”), jo, kā norādīts 9. sadaļā, ZT nav uzticēts sniegt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu tāpēc, ka pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana, epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas nodrošināšana, kā arī trešās kategorijas materiāla likvidēšana nav pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Turklāt laikposmā no 1979. līdz 2010. gadam netika ievērots otrais Altmark kritērijs, savukārt trešais Altmark kritērijs netika pildīts ne 1979. gadā, nedz arī pēc tam. Tāpēc 2005. un 2012. gada lēmuma par VTNP 4. un 5. pants nav ievērots.
11. ATBILSTĪBAS LESD 106. PANTA 2. PUNKTAM NOVĒRTĒJUMS
(278)
Saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu LESD nosacījumus piemēro uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli. Taču LESD 106. panta 2. punktā ir paredzēts atbrīvojums no LESD nosacījumiem, ja noteikumi par konkurenci de iure vai de facto traucē uzņēmumiem veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Šo atbrīvojuma nosacījumu var piemērot tikai tad, ja tas neietekmē tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm.
(279)
Saskaņā ar Savienības pamatnostādņu par VTNP 69. punktu Komisija piemēro šajās pamatnostādnēs paredzētos principus visiem nelikumīga atbalsta gadījumiem, par ko tā ir lēmusi pēc 2012. gada 31. janvāra, arī tad, ja atbalsts ir piešķirts pirms šā datuma. Tā kā ikgadējās iemaksas ir nelikumīgs valsts atbalsts, ir jāpiemēro Savienības pamatnostādnes par VTNP.
(280)
Kā noteikts 8.1. sadaļā ZT nav uzticēts vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums, jo pirmās un otrās kategorijas materiāla likvidēšana, epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves uzturēšana, kā arī trešās kategorijas materiāla likvidēšana nav pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Jau tāpēc vien ikgadējās iemaksas neatbilst LESD 106. panta 2. punktam un Savienības pamatnostādnēm par VTNP.
(281)
Saskaņā ar otro un trešo Altmark kritēriju atbalstu, ko piešķir atbilstīgi Savienības pamatnostādnēm par VTNP, var uzskatīt par atbilstīgu LESD 106. panta 2. punktam tad, ja ir pilnvarojums, kurā izklāstītas kompensācijas aprēķināšanas metodes (2.3. sadaļa) un ja atbalsta apmērs nepārsniedz neto izmaksas, ko rada sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas pienākums (2.8. sadaļa).
(282)
Kā detalizēti parādīts 9.2. sadaļā, otrais Altmark kritērijs netika ievērots laikposmā no 1979. līdz 2009. gadam, savukārt trešais Altmark kritērijs netika ievērots visā periodā. Tādējādi nav ievērota Savienības pamatnostādņu par VTNP 2.3. sadaļa (laikposmā no 1979. līdz 2009. gadam) un 2.8. sadaļa (visā periodā).
(283)
Līdz ar to saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu un Savienības pamatnostādnēm par VTNP ikgadējā iemaksa nav pamatots atbalsts epidēmijas gadījumā izmantojamas rezerves jaudas uzturēšanai apvienības darbības teritorijā.
12. NOVĒRTĒJUMS PAR TĀDA ATBALSTA ATBILSTĪBU LESD 107. PANTA 3. PUNKTA c) APAKŠPUNKTAM, KAS PAREDZĒTS, LAI FINANSĒTU DZĪVNIEKU KAUTĶERMEŅU UN KAUTUVJU ATKRITUMU LIKVIDĒŠANAS IZMAKSAS
(284)
Ikgadējās iemaksas ir darbības atbalsts, kas kopumā ir aizliegts (64). Tāpēc šāda atbalsta atbilstības pierādīšana ir dalībvalsts pienākums.
(285)
Kopienas pamatnostādnēs par TSE un Pamatnostādnēs par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam ir aizliegts piešķirt jebkādu atbalstu, lai segtu kautuvju atkritumu likvidēšanas izmaksas, taču ir atļauts atbalsts, lai kompensētu mirušu dzīvnieku likvidēšanas izmaksas, ja šo atbalstu saņem tikai lauksaimnieki. Šādu atbalstu nekādā gadījumā nedrīkst saņemt pakārtotie uzņēmumi, piemēram, kautuves vai likvidēšanas uzņēmumi (65).
(286)
Administratīvās vienkāršošanas nolūkā lauksaimniecības atbalstu mirušu dzīvnieku likvidēšanas izmaksu segšanai var tieši izmaksāt likvidēšanas uzņēmumiem, taču ir jāapliecina, ka visu atbalstu saņem lauksaimnieki (66).
(287)
Kā redzams 9. sadaļā, ikgadējās iemaksas rada uzņēmumam ZT saimniecisku priekšrocību un nenodrošina nekādus ieguvumus lauksaimniekiem apvienības darbības teritorijā, jo tiem par mirušu dzīvnieku likvidēšanu pat jāmaksā lielākas cenas nekā, piemēram, Ziemeļhesenē un Centrālhesenē. Vācija arī nespēja pierādīt, ka ikgadējās iemaksas tiek nodotas lauksaimniekiem pilnā apmērā.
(288)
Turklāt Komisijas 2004. gada 6. jūlija Lēmumā N 15/04, ar ko apstiprina atbalsta shēmu, lai lauksaimniekiem, kas darbojas ZT darbības teritorijā, kompensētu izmaksas par mirušu dzīvnieku likvidēšanu 1998.-2013. gadā, norādīts, ka apstiprināto atbalstu lauksaimniecībai nedrīkst apvienot ar citu atbalstu.
(289)
Attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kas piešķirts pirms 2003. gada 1. janvāra, Kopienas pamatnostādņu par TSE VI sadaļā ir paredzēti šādi izņēmumi:
a)
drīkst apstiprināt atbalstu, ar ko paredzēts līdz 100 % apmērā segt izmaksas par mirušu dzīvnieku likvidēšanu, arī tad, ja to piešķir ražošanas, pārstrādes un tirgošanas posmā;
b)
turklāt izņēmuma gadījumos atbalsts, kas paredzēts, lai likvidētu kautuvju atkritumus, var būt saderīgs ar iekšējo tirgu, ņemot vērā tā īso periodu un vajadzību nodrošināt principa “piesārņotājs maksā” ievērošanu ilgtermiņā.
(290)
Arī šie izņēmumi šajā gadījumā nav piemērojami. Ikgadējās iemaksas neattiecas tikai uz mirušu dzīvnieku likvidēšanas izmaksām, ko jebkurā gadījumā lielākoties sedza, īstenojot lauksaimniecības atbalsta pasākumus, un tās arī nav uz kautuvju atkritumiem attiecināms īstermiņa pasākums ar ierobežotu ilgumu.
(291)
Visbeidzot, būtu arī jāuzsver, ka pati Vācija nav izteikusi argumentus, kas apliecinātu ikgadējo iemaksu atbilstību Kopienas pamatnostādnēm par TSE un Pamatnostādnēm par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam.
(292)
Tā kā ikgadējās iemaksas rada ZT ieguvumus, tās nav uzskatāmas par atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu Kopienas pamatnostādņu par TSE, Pamatnostādņu par atbalstu lauksaimniecībai 2007.-2013. gadam un LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē.
13. NOVĒRTĒJUMS PAR IKGADĒJĀS IEMAKSAS KĀ ATBALSTA VIDEI ATBILSTĪBU LESD 107. PANTA 3. PUNKTA c) APAKŠPUNKTAM
(293)
Ikgadējās iemaksas ir darbības atbalsts, kas kopumā ir aizliegts (67). Tāpēc šāda atbalsta atbilstības pierādīšana ir dalībvalsts pienākums. Vācija apgalvoja, ka ikgadējās iemaksas ir atbalsts videi.
(294)
Saskaņā ar Pamatnostādņu par atbalstu videi 132. punktu ieguldījuma atbalstu uzņēmumiem, kas novērš kaitējumu videi, veicot piesārņoto vietu sanāciju, uzskata par saderīgu ar iekšējo tirgu LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē, ar nosacījumu, ka tā rezultātā tiek uzlabota vides aizsardzība. Taču ir jāievēro LESD 191. panta 2. punktā un pamatnostādnēs par atbalstu videi noteiktais princips “piesārņotājs maksā”. Saskaņā ar Pamatnostādņu par atbalstu videi 132. punktu piesārņotājam ir jāfinansē attīrīšana, nesaņemot valsts atbalstu. Par piesārņotāju atzīst to personu, kas ir atbildīga saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
(295)
Attiecīgais brīdis, kad situāciju izvērtē saskaņā ar valsts tiesību aktiem par atbildību, ir atkarīgs no juridiskā statusa oficiālā lēmuma pieņemšanas brīdī.
(296)
Vācija neapstrīd, ka saskaņā ar tolaik piemērojamiem valsts tiesību aktiem 1997. gada 21. aprīļa rīkojumā par Zoršīdas teritorijas attīrīšanu un 1998. gada 31. marta rīkojumā par Šprendlingenes-Gensingenes teritorijas attīrīšanu ZT kā piesārņotājam noteica pilnu atbildību par abu teritoriju attīrīšanu. Tāpēc saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem ZT kā piesārņotājam ir jāsedz izmaksas par abu teritoriju augsnes piesārņojuma novēršanu. Vācija apgalvo, ka saskaņā ar Bundesverfassungsgericht2000. gada 16. februāra (68) nolēmumu attīrīšanas izmaksu finansēšana ar ikgadējām iemaksām tādā apmērā, kas pārsniedz atbildības robežvērtību, būtu uzskatāma par saderīgu atbalstu, jo šajā nolēmumā noteica, ka privātpersonu atbildības apmērs atbilst zemes tirgus vērtībai.
(297)
Taču Vācijas argumentā nav ņemts vērā būtiskākais. Pirmkārt, Bundesverfassungsgericht lēmums attiecas tikai uz “iekšējām personām” jeb tiesvedībā iesaistītajām pusēm. Taču, pats galvenais, izmaiņas augstākās tiesas judikatūrā nemaina juridisko situāciju un tādējādi nav pamatots iemesls, lai Administratīvā procesa likuma 51. panta 1. punkta 1) apakšpunkta nozīmē pārskatītu administratīvos aktus, kas kļuvuši saistoši.
(298)
Saskaņā ar Vācijas judikatūru Bundesverfassungsgericht nolēmums nemaina faktu, ka tad, kad tika pieņemts rīkojums par attīrīšanu, par visām attīrīšanas izmaksām bija atbildīgi visi piesārņotāji. Pēc Bundesverfassungsgericht2000. gada 16. februāra nolēmuma pieņemšanas neviens piesārņotājs nevarēja izvairīties no pilnas atbildības, kas noteikta agrāk pieņemtā rīkojumā, kurš kļuvis saistošs.
(299)
Tādējādi Vācijas minētajā Šprendlingenes-Gensingenes un Zoršīdas teritoriju gadījumā ZT ir atbildīgs, ņemot vērā arī Bundesverfassungsgericht2000. gada 16. februāra nolēmumu.
(300)
Tā kā ZT nepārsūdzēja attīrīšanas rīkojumus, tie ir kļuvuši saistoši un ir galīgi. Tāpēc pēc šā notikuma Vācijas arguments, ar kuru tā būtībā noliedz ZT atbildību par Zoršīdas teritoriju, ir nepieņemams. ZT vajadzēja apstrīdēt 1997. gada 21. aprīļa attīrīšanas rīkojumu un nepieļaut, ka tas kļūst saistošs. Komisijas uzdevums nav pārbaudīt saistošu valsts iestādes lēmumu, lai noskaidrotu, kā valstī ievēro atbildību, kas izriet no principa “piesārņotājs maksā”.
(301)
Turklāt pati Vācija atzīst, ka Bundesverfassungsgericht2000. gada 16. februāra lēmumu piemēro tikai privātpersonām, nevis juridiskām personām, uz ko attiecas publiskās tiesības, jo sabiedrības ierobežošanas juridiskais pamats ir likums par īpašumu, ko nevar piemērot juridiskām personām, uz kuram attiecas publiskās tiesības. Tāpēc nevar apstrīdēt, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem ZT ir pilnībā atbildīgs par piesārņotajām teritorijām.
(302)
Pamatnostādnes par atbalstu videi nevar attiecināt uz nevienlīdzīgu attieksmi, kas pret juridiskām personām var pastāvēt dalībvalsts privātajās un publiskajās tiesībās. Pamatnostādnēs ir noteikts, ka atbildību par piesārņotajām teritorijām nosaka tikai saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
(303)
Tā kā saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem ZT ir atbildīgs par visām abu teritoriju attīrīšanas izmaksām, ikgadējā iemaksa nav uzskatāma par saderīgu ar iekšējo tirgu Pamatnostādņu par valsts atbalstu vides aizsardzībai un LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē.
14. SECINĀJUMI
(304)
Ikgadējās iemaksas, ko ZT saņem kopš 1979. gada, ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Vācija piešķīra ikgadējās iemaksas, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.
(305)
Tās nevar atzīt par saderīgām ar iekšējo tirgu ne saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, nedz arī atbilstīgi LESD 107. panta 2. un 3. punktam.
(306)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta iv) apakšpunktu un 15. panta 3. punktu atbalsts, attiecībā uz kuru ir beidzies noilguma periods, ir uzskatāms par pastāvošu atbalstu. Saskaņā ar regulas 15. pantu Komisijas tiesības atgūt atbalstu ir spēkā desmit gadus. Noilguma periods sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam, un to pārtrauc ikviens pasākums, ko Komisija pieņem attiecībā uz nelikumīgo atbalstu. Pēc katra pārtraukuma šis periods tiek atsākts.
(307)
Savienības tiesas ir nolēmušas ne tikai to, ka noilguma periodu var pārtraukt ar oficiālu procedūru, bet arī to, ka par darbību, kas var pārtraukt laika periodu, ir uzskatāms arī informācijas pieprasījums (69).
(308)
Sūdzības iesniedzējs apstrīdēja ZT piešķirto ikgadējo iemaksu 2008. gada janvārī, un 2008. gada 26. maijā Vācijai tika nosūtīts informācijas pieprasījums. Ar šo informācijas pieprasījumu tika pārtraukts noilguma periods. Tādējādi visas ikgadējās iemaksas, ko ZT saņēma pirms 1998. gada 26. maija, ir uzskatāmas par pastāvošu atbalstu. Savukārt visas tās ikgadējās iemaksas, ko ZT saņēma pēc 1998. gada 26. maija, ir jauns atbalsts.
(309)
Atbilstīgi Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. pantam Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Savienības tiesību vispārēju principu. Šajā gadījumā rodas jautājums, vai BVerwG2010. gada 16. decembra spriedums varēja radīt atbalsta saņēmējam tiesisko paļāvību, ka novērtētais pasākums nav valsts atbalsts.
(310)
Saistībā ar to Komisija vispirms ņem vērā, ka šis spriedums attiecas tikai uz maksājumiem par 2010. gadu. Tāpēc, ja tas varētu būt radījis tiesisko paļāvību, tad tikai par attiecīgo gadu (un turpmākajiem gadiem, ja mehānisms netiktu mainīts).
(311)
Taču šis spriedums nevar radīt tiesisko paļāvību arī par 2010. gadu (un turpmākajiem gadiem). Saskaņā ar judikatūru situācijā, kad Eiropas Savienības iestāde, sniedzot privātpersonai precīzus solījumus, ir radījusi pamatotu paļāvību, uz jebkuru šādu personu attiecas tiesiskās paļāvības aizsardzības princips (70). Šādi solījumi neatkarīgi no to sniegšanas veida ir precīza, beznosacījumu un konsekventa informācija (71).
(312)
Šajā gadījumā Komisija nav sniegusi ZT šādus precīzus solījumus, gluži pretēji - tā 2010. gada 20. jūlijā sāka oficiālās izmeklēšanas procedūru.
(313)
BVerwG nav Eiropas Savienības iestāde. Saskaņā ar judikatūru valstu tiesām un Komisijai, uzraugot EK līguma 107. un 108. panta ievērošanu dalībvalstīs, ir savstarpēji papildinoši un atsevišķi pienākumi (72). Lai gan atbalsta pasākumu saderības ar iekšējo tirgu novērtēšana ir ekskluzīvā Komisijas kompetencē, ko var pārskatīt Savienības tiesas, valstu tiesām ir jānodrošina privātpersonu tiesību aizsardzība gadījumos, kad tiek pārkāpts Līguma 108. panta 3. punktā noteiktais pienākums sniegt Komisijai iepriekšēju paziņojumu par valsts atbalstu (73).
(314)
Šajā gadījumā BVerwG pasludināja spriedumu par pasākumu, par kuru Komisija jau bija sākusi oficiālās izmeklēšanas procedūru. Saskaņā ar Tiesas judikatūru ar šo lēmumu ir jāliek dalībvalstij apturēt maksājumus, kas izriet no šā pasākuma (74). Turklāt BVerwG pasludināja spriedumu (inter alia pamatojot to ar iespējamu ceturtā Altmark kritērija nepiemērojamību), neiesniedzot lietu Tiesā, lai gan Komisija jau bija sākusi oficiālās izmeklēšanas procedūru.
(315)
Ņemot to vērā, Komisija uzskata, ka BVerwG spriedums nevar būt precīza, beznosacījumu un saskaņota informācija.
(316)
Tāpēc atbalsta atgūšana nav pretrunā vispārējam Savienības tiesību principam par tiesiskās paļāvības aizsardzību,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Ikgadējās iemaksas, ko Vācija kopš 1979. gada 1. janvāra piešķīra Zweckverband Tierkörperbeseitigung Reinzemē-Pfalcā, Zārā, Reingavas-Taunusa rajonā un Limburgas-Veilburgas lauku rajonā (turpmāk “atbalsta saņēmējs”), pārkāpjot Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta 3. punktu, ir valsts atbalsts un nav saderīgas ar iekšējo tirgu.
2. pants
1. Vācija nekavējoties pieprasa atbalsta saņēmējam atmaksāt 1. pantā minēto atbalstu, kas izmaksāts kopš 1998. gada 26. maija.
2. Atgūstamajām summām piemēro procentu likmi no datuma, kurā 1. punktā minētos atbalsta maksājumus darīja pieejamus atbalsta saņēmējam, līdz to faktiskajai atgūšanai.
3. Procentu likmi aprēķina gan pamatsummai, gan procentiem saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 794/2004 (75) V nodaļu.
4. Vācija no šā lēmuma pieņemšanas dienas aptur visus neizmaksātos 1. punktā minētā atbalsta maksājumus.
3. pants
Vācija nodrošina, ka 2. panta 1. punktā minēto atbalstu atmaksā četros mēnešos pēc šā lēmuma izziņošanas datuma.
4. pants
1. Divos mēnešos pēc šā lēmuma izziņošanas Vācija sniedz Komisijai šādu informāciju:
a)
kopējā no atbalsta saņēmēja atgūstamā summa (pamatsumma un procenti);
b)
detalizēts apraksts par jau veiktajiem vai plānotajiem šā lēmuma izpildes pasākumiem;
c)
dokumenti, kuros redzams, ka atbalsta saņēmējam ir likts atmaksāt atbalstu.
2. Vācija informē Komisiju par to, kā norit valsts pasākumi, kas noteikti šā lēmuma īstenošanai, līdz atbalsts, kas piešķirts, kā norādīts 2. panta 1. punktā, ir atgūts. Pēc Komisijas vienkārša pieprasījuma tā nekavējoties sniedz informāciju par jau veiktajiem vai plānotajiem šā lēmuma izpildes pasākumiem. Tā arī sniedz detalizētu informāciju par atbalsta un procentu summām, ko atbalsta saņēmējs jau atmaksājis.
5. pants
Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.
Briselē, 2012. gada 25. aprīlī