ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 25. ledna 2012
o opatření C 36/07 (ex NN 25/07) Německa ve prospěch společnosti Deutsche Post AG
(oznámeno pod číslem C(2012) 184)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2012/636/EU)
EVROPSKÁ KOMISE
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie (1) a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec této smlouvy,
po výzvě zúčastněným stranám k podání připomínek podle výše uvedených článků (2) a s ohledem na jejich stanoviska,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
vzhledem k těmto důvodům:
I. POSTUP
I.1 Řízení o státní podpoře
I.1.1 Rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999 a záporné rozhodnutí z roku 2002
(1)
V roce 1994 podala společnost United Parcel Service (dále jen „UPS“) stížnost, v níž tvrdí, že společnosti Deutsche Bundespost POSTDIENST (dále jen „POSTDIENST“) byly poskytnuty protiprávní podpory.
(2)
Poté, co bylo dne 23. října 1999 zahájeno řízení o státní podpoře (dále jen „rozhodnutí o zahájení řízení 1999“), podalo Německo dne 16. září 1999 připomínky. Po zveřejnění rozhodnutí o zahájení řízení 1999 obdržela Komise připomínky 14 zúčastněných stran, které byly dopisem ze dne 15. prosince 1999 sděleny spolkové vládě, aby dostala příležitost zaujmout k těmto připomínkám stanovisko. Německo odpovědělo dopisem ze dne 1. února 2000, který byl zaregistrován při doručení dne 2. února 2000.
(3)
Komise dne 19. června 2002 přijala záporné rozhodnutí (3) (dále jen „záporné rozhodnutí 2002“), v němž uvedla, že společnost POSTDIENST a její nástupce Deutsche Post AG (dále jen „DPAG“, zatímco POSTDIENST a DPAG jsou dále spolu označovány jako „Deutsche Post“) účtovaly ceny balíkových zásilek doručovaných ode dveří ke dveřím pod úrovní přírůstkových nákladů a že tato agresivní cenová politika nespadala do povinnosti veřejné služby společnosti Deutsche Post. Tímto vzniklé ztráty ve výši 572 mil. EUR byly nakonec v rozporu s články 106 a 107 SFEU financovány ze státních prostředků, které byly společnosti Deutsche Post poskytnuty v různých formách (např. státní vyrovnávací platby od sesterské společnosti Deutsche Bundespost TELEKOM (dále jen „TELEKOM“), státní úvěrové záruky a státní podpora na financování penzí poštovních úředníků (dále jen „dotování penzí“)).
(4)
Na žádost Komise si Německo od DPAG vyžádalo vrácení státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem ve výši 572 mil. EUR. Deutsche Post podala proti rozhodnutí odvolání k soudům Unie.
(5)
Tribunál ve svém rozsudku z roku 2008 (4) prohlásil záporné rozhodnutí 2002 za neplatné, neboť Komise neprovedla obsáhlou analýzu všech výnosů a nákladů souvisejících s univerzálními službami, aby zjistila, zda Deutsche Post obdržela nedostatečné nebo nadměrné vyrovnání.
(6)
Poté Německo společnosti Deutsche Post opět vyplatilo vymáhanou státní podporu ve výši 572 mil. EUR včetně úroků.
(7)
Dne 2. září 2010 Soudní dvůr zamítl odvolání Komise proti rozhodnutí Tribunálu (5).
I.1.2 Další stížnosti po záporném rozhodnutí 2002
(8)
Dne 13. května 2004 podala UPS další stížnost, podle které byly po záporném rozhodnutí 2002 společnosti Deutsche Post poskytnuty protiprávní podpory. UPS zastávala názor, že v záporném rozhodnutí 2002 nebyla prověřena všechna opatření uvedená v původní stížnosti z roku 1994 a že finanční výhody poskytnuté společnosti Deutsche Post výrazně překračují podporu ve výši 572 mil. EUR neslučitelnou s pravidly pro státní podpory. Dále se domnívá, že Deutsche Post používala státní prostředky na rozšíření svých operací v oblasti balíkových zásilek (např. přebíráním jiných podniků) a prodej služeb svým dceřiným společnostem Postbank AG a Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (dále jen „DPEED“), které poskytovaly bankovní služby příp. marketing firemních balíkových zásilek pod značkou DHL, za nepřiměřeně nízké převodní ceny.
(9)
Ve dnech 9. listopadu 2004 a 1. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 2. prosince 2004 a 3. června 2005.
(10)
Dne 16. července 2004 podala společnost TNT Post AG & Co KG (dále jen „TNT“) stížnost, v níž i ona uváděla, že Deutsche Post prodávala společnosti Postbank AG služby za nepřiměřeně nízké převodní ceny. TNT tvrdila, že Postbank AG platila za poskytnuté služby pouze variabilní náklady, zatímco Deutsche Post k financování společných fixních nákladů na distribuční síť využívala v plném rozsahu výnosy ze svého monopolu v oblasti listovních zásilek.
(11)
Ve dnech 11. listopadu 2004 a 25. dubna 2005 zaslala Komise Německu žádosti o informace. Německo zaslalo své odpovědi ve dnech 17. prosince 2004 a 23. června 2005.
I.1.3 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(12)
Poté, co Komise obdržela další stížnosti, informovala Německo dopisem ze dne 12. září 2007 (6) (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007“) o rozšíření řízení zahájeného v roce 1999. Cílem rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 bylo zahrnout do řízení všechny nově doručené informace a podrobně přezkoumat veškerá případná narušení hospodářské soutěže vyplývající ze státních opatření ve prospěch Deutsche Post (bližší informace ke státním vyrovnávacím platbám, státním zárukám, dotování penzí a exkluzivní licenci na poskytování listovních služeb viz oddíl I.1.14).
(13)
Podle názoru Komise bylo třeba přesně rekonstruovat účetnictví Deutsche Post v období 1990 až 2007, aby se vyjasnily dopady státních opatření na výnosy a náklady různých služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
I.1.4 Připomínky Německa k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007
(14)
Německo předložilo připomínky dne 14. prosince 2007 a Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání (viz též oddíl I.3.1).
I.1.5 Připomínky zúčastněných stran k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a stanovisko Německa k těmto připomínkám
(15)
Dne 16. listopadu 2007 předložily své připomínky UPS a TNT.
(16)
Poté, co Německo dne 20. prosince 2007 požádalo o prodloužení lhůty, předložila spolková vláda dne 12. března 2008 své stanovisko k připomínkám TNT a UPS.
I.1.6 Výběr externího znalce
(17)
Komise dne 23. ledna 2008 zveřejnila nabídkové řízení na vypracování posudku, který by Komisi pomohl zjistit, zda Deutsche Post v období 1990-2007 neobdržela nadměrné vyrovnání za svou povinnost poskytovat univerzální služby (7).
(18)
Dne 18. června 2008 uzavřela Komise smlouvu se společností WIK Consult GmbH, která se specializuje na nákladové účetnictví v poštovním odvětví.
I.1.7 Připomínky Německa k přiměřené délce období šetření
(19)
V dopisech ze dne 10. června 2008 a 18. června 2008 vyjádřilo Německo svůj nesouhlas s délkou období šetření (1990-2007), které Komise zvolila, a zastávalo názor, že stačí omezit šetření na roky 1990 až 1994, kdy byly státní vyrovnávací platby poskytnuty; v tomto období byly ztráty vyšší než státní vyrovnávací platby, takže Deutsche Post neobdržela žádné nadměrné vyrovnání. Podle rámce Společenství pro státní podporu ve formě vyrovnávací platby za závazek veřejné služby (8) (dále jen „rámec Společenství z roku 2005“) je poskytnutí účetních údajů za období po roce 1994 nepoměrné, neboť období pro výpočet nadměrného vyrovnání je omezen na čtyři roky.
(20)
Německo dne 27. června 2008 předložilo právní posudek o povinnosti Komise prošetřit jednotlivě všechny státní vyrovnávací platby, státní záruky a dotování penzí (9). Dále Německo tvrdilo, že kontrola účetních údajů není pro posouzení státních záruk a dotování penzí nutná.
(21)
Stejný postoj zastávalo Německo i vůči útvarům Komise na schůzkách ve dnech 29. května 2008 a 15. července 2008.
I.1.8 Žádost o informace ze dne 17. července 2008
(22)
Komise dne 17. července 2008 zaslala Německu žádost o informace týkající se všech státních opatření, která jsou předmětem šetření, včetně dotazníku ohledně výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007. Žádost o informace byla vypracována ve spolupráci s WIK Consult. Německo dne 5. srpna 2008 požádalo o neurčité prodloužení lhůty, neboť se nejprve musí ověřit dostupnost určitých údajů.
I.1.9 Upomínky ze dne 12. a 22. srpna 2008
(23)
Komise dne 12. srpna 2008 vysvětlila, proč musela proběhnout kontrola výnosů a nákladů společnosti Deutsche Post za období 1990-2007, a trvala na předložení požadovaných informací.
(24)
Ve svém sdělení ze dne 14. srpna 2008 Německo opět tvrdilo, že není důvod prošetřovat výnosy a ztráty Deutsche Post za období po roce 1994. Dne 22. srpna 2008 si Komise pro případ, že Německo nepředloží požadované informace, vyhradila právo vydat příkaz k poskytnutí informací podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (10).
(25)
Ve sdělení ze dne 29. září 2008 Německo předložilo výsledky dalšího právního posudku (doručeného dne 2. října 2008), aby podložilo svůj postoj, že analýza účetnictví po roce 1994 není nutná a že přiměřeným obdobím šetření je období 1990-1994 (11).
(26)
Německo dne 28. října 2008 předložilo informace o státních zárukách a dotování penzí.
I.1.10 Příkaz k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008
(27)
Komise neakceptovala argumenty Německa a trvala na tom, že bylo nutné provést analýzu do roku 2007, aby byly v plném rozsahu posouzeny dopady poskytnutých státních opatření na hospodářskou soutěž. V návaznosti na obě upomínky z 12. srpna 2008 a 22. srpna 2008 Komise vydala dne 30. října 2008 příkaz k poskytnutí informací, kterým Německo formálně vyzvala k předložení všech potřebných účetních údajů za celé období 1990-2007.
(28)
Německo a Deutsche Post zpochybnily platnost příkazu k poskytnutí informací (viz Oddíl I.3.2).
(29)
Německo dne 27. listopadu 2008 předložilo požadované účetní údaje za období 1990-1994. Ve dnech 5. a 16. prosince 2008 Německo účetní údaje předložené dne 27. listopadu 2008 aktualizovalo.
I.1.11 Předložení účetních údajů za období 1990-2007
(30)
Po schůzce státního tajemníka pana Pfaffenbacha, předsedy představenstva DPAG pana Appela a člena Komise odpovědného za politiku hospodářské soutěže, která proběhla dne 6. února 2009, Německo a Deutsche Post souhlasily s poskytnutím účetních údajů za období po roce 1994.
(31)
Dne 3. března 2009 Německo předložilo první soubor účetních údajů za celé období šetření 1990-2007.
(32)
Setkání zástupců Deutsche Post a útvarů Komise proběhla dne 3. března 2009 v Bruselu, jakož i ve dnech 12. března 2009, 2. dubna 2009, 28. května 2009, 23. června 2009 a 18. září 2009 v Bonnu. Německo předložilo odpovídající vysvětlení od Deutsche Post ve dnech 26. března 2009, 7. května 2009 a 22. června 2009.
(33)
V návaznosti na tato setkání a celou řadu otázek, které útvary Komise položily společnosti Deutsche Post ve dnech 4. června 2009 a 30. července 2009, Německo ve dnech 9. července 2009, 31. července 2009, 17. srpna 2009, 8. září 2009, 10. září 2009 a 15. října 2009 poskytlo aktualizované účetní údaje a další objasňující informace.
(34)
Ve dnech 16. a 24. září 2009 předložily útvary Komise další otázky, na které Německo odpovědělo dne 14. října 2009.
I.1.12 Předložení posudku od společnosti WIK
(35)
Z důvodu zpoždění při předkládání účetních údajů musela být smlouva s WIK Consult několikrát prodloužena. Dne 9. listopadu 2009 WIK Consult nakonec předložila svůj posudek (dále jen „posudek WIK“).
(36)
Ve dnech 14. a 21. ledna 2010 Německo předložilo k posudku WIK připomínky. Dne 11. února 2010 předložilo Německo posudek vypracovaný společností KPMG (dále jen „posudek KPMG“) o právní povaze odvodů (12), které musela Deutsche Post zaplatit spolkovému státu do roku 1995, a posudek vypracovaný firmou Deloitte (13) (dále jen „posudek Deloitte-I“) o referenční hodnotě „přiměřeného“ zisku použité za základ v posudku WIK.
(37)
Dne 23. dubna 2010 předložilo Německo další studii Deloitte (dále jen „posudek Deloitte-II“) o výši přiměřeného zisku, ze kterého se má vycházet v případě univerzálních služeb poskytovaných společností Deutsche Post.
(38)
Dne 9. srpna 2010 Německo předložilo další připomínky k výpočtu nadměrného vyrovnání a k použití zásady investora v tržním hospodářství při posuzování státních vyrovnávacích plateb.
I.1.13 Připomínky následující po prohlášení záporného rozhodnutí 2002 za neplatné
(39)
Dne 5. listopadu 2010 předložilo Německo další právní posudek, který se zabývá významem rozsudku ve věci Komise v. Deutsche Post, C-399/08, (viz oddíl I.3.5) pro probíhající šetření ve věci státní podpory (14).
I.1.14 Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011
(40)
Dopisem ze dne 10. května 2011 oznámila Komise Německu své rozhodnutí rozšířit řízení zahájené v roce 1999 a rozšířené v roce 2007 podle čl. 108 odst. 2 SFEU, aby byly důkladně prošetřeny dotace na penze, které Deutsche Post čerpala od roku 1995 (dále jen „rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011“).
(41)
Poté, co Německo nejprve dne 23. května 2011 požádalo o prodloužení lhůty, předložilo dne 29. července 2011 své stanovisko, jakož i další posudky o nutnosti výpočtu nadměrného vyrovnání na důkaz údajného vzájemného dotování (15), o srovnání nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post s náklady na sociální zabezpečení obvyklými na trhu (16) a o výši nákladů na sociální zabezpečení placených společností Deutsche Post, která překračuje tržní úroveň (17).
(42)
Dne 4. října 2011 předložila své připomínky UPS. Iniciativa Free and Fair Postal Initiative (dále jen „FFPI“) předložila stanovisko dne 5. října 2011, spolkový svaz Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (dále jen „BIEK“) dne 7. října 2011. Komise dne 13. října 2011 postoupila stanoviska zúčastněných stran Německu.
(43)
Německo předložilo připomínky ke stanoviskům zúčastněných stran dne 14. listopadu 2011.
(44)
Komise dne 18. listopadu 2011 zaslala další žádost o informace týkající se podrobností financování nároků na důchod po roce 2007. Německo odpovědělo dopisy ze dne 2. a 19. ledna 2012. Komise dne 16. prosince 2011 předložila Německu posudek na téma referenční hodnota pro zisk (18) od společnosti Charles River Associates (dále jen „posudek CRA“), k němuž Německo zaujalo stanovisko dne 16. ledna 2012.
I.2 Řízení podle článku 102 SFEU
(45)
Na základě stížnosti UPS z roku 1994 Komise zjistila, že Deutsche Post v období 1990-1995 porušila článek 102 SFEU svou dravou cenovou politikou u přepravy balíkových zásilek mezi podnikem a spotřebitelem. Společnosti Deutsche Post byla uložena pokuta ve výši 24 mil. EUR (19).
(46)
Dne 22. dubna 2004 podala UPS na základě článku 102 SFEU další stížnost ohledně zneužití dominantního postavení ze strany Deutsche Post. Podle UPS Deutsche Post účtovala za své regulované listovní služby přemrštěné ceny.
(47)
Během svého šetření obdržela Komise dne 5. listopadu 2004 podklady k rozhodnutí německého poštovního regulačního orgánu (dále jen „poštovní regulační orgán“) o cenovém limitu pro regulované listovní služby společnosti Deutsche Post za období od 1. ledna 2003 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“). Dopisem ze dne 13. června 2007 Německo vyjádřilo souhlas s použitím těchto podkladů v řízení o státní podpoře.
(48)
Komise dne 25. března 2008 rozhodla ukončit kartelové řízení, neboť podle jejího názoru nebylo pravděpodobné, že by bylo možné prokázat takové porušení článku 102 SFEU (20).
I.3 Soudní řízení
I.3.1 Věc T-421/07 Deutsche Post AG v. Komise
(49)
Deutsche Post podala proti rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 odvolání a přitom uvedla, že záporné rozhodnutí z roku 2002 navodilo oprávněnou důvěru, že Komise své šetření již neobnoví.
(50)
Soud dne 8. prosince 2011 toto odvolání zamítl jako nepřípustné (21).
I.3.2 Věc T-570/08 Deutsche Post AG v. Komise a věc T-571/08 Německo v. Komise
(51)
Německo a Deutsche Post napadly příkaz Komise k poskytnutí informací ze dne 30. října 2008, neboť podle jejich názoru jsou v rámci tohoto příkazu požadovány irelevantní informace a pro Deutsche Post je splnění tohoto příkazu spojeno s nepřiměřenou zátěží.
(52)
Dne 16. července 2010 prohlásil Tribunál obě žaloby za nepřípustné, neboť vydáním příkazu k poskytnutí informací nebyla porušena ani procesní práva Deutsche Post, ani procesní práva Německa.
I.3.3 Věc C-463/10 P Deutsche Post AG v. Komise a věc C-475/10 P Německo v. Komise
(53)
Dne 27. září 2010 se Deutsche Post a Německo proti tomuto rozsudku Tribunálu odvolaly a nadále zastávaly názor, že příkaz k poskytnutí informací porušil jejich práva. Dne 13. října 2011 Soudní dvůr rozsudek Tribunálu ze dne 16. července 2010 zrušil (22). Věc byla proto vrácena Tribunálu a řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.4 Věc T-344/10 UPS v. Komise
(54)
UPS podala dne 20. srpna 2010 žalobu k Tribunálu a tvrdila, že se Komise vzhledem k šetření státní podpory z roku 2007 dopustila protiprávní nečinnosti. Jelikož od vydání rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 uplynuly již téměř tři roky, měla Komise dostatek příležitostí příslušná opatření prověřit a posoudit skutkovou a právní situaci, aby mohla přijmout konečné rozhodnutí a vyšetřovací řízení uzavřít. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
I.3.5 Věc T-388/11 Deutsche Post AG v. Komise
(55)
Deutsche Post dne 22. července 2011 napadla rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 s odůvodněním, že se Komise zjevně zmýlila, když ve svém předběžném posouzení prohlásila dotování penzí za státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU a za novou podporu ve smyslu čl. 108 odst. 1 SFEU. Toto řízení dosud nebylo uzavřeno.
II. PODROBNÝ POPIS STÁTNÍCH OPATŘENÍ
(56)
Deutsche Post od roku 1989 obdržela státní podporu v podobě různých opatření:
-
státní financování nároků na důchod na základě:
-
zákona o osobním právu (Personalrechtsgesetz) z roku 1994 (23) (dále jen „PostPersRG 1994“)
-
státní vyrovnávací platby a záruky na základě:
-
zákona o organizaci pošty (Postverfassungsgesetz) z roku 1989 (24) (dále jen „PostVerfG 1989“)
-
zákona o reorganizaci pošty (Postumwandlungsgesetz) z roku 1994 (25) (dále jen „PostUmwG 1994“)
-
exkluzivní licence a regulace cen na základě:
-
zákona o poštovním systému (Gesetz über das Postwesen) z roku 1989 (26) (dále jen „PostG 1989“)
-
zákona o poštách z roku 1997 (Postgesetz) (dále jen „PostG 1997“)
II.1 Dotování penzí v souvislosti se sociálními dávkami a systémy příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky a soukromé zaměstnance
(57)
Dotování penzí pokrývá od roku 1995 velkou část plateb penzí pro úředníky Deutsche Post v důchodu. Aby bylo možné v posouzení v plném rozsahu zachytit dopady dotování penzí, jsou v následujících oddílech podrobněji popsány sociální dávky a sociální příspěvky úředníků a porovnány se zákonným pojištěním na sociální zabezpečení pro zaměstnance soukromého sektoru (dále jen „soukromí zaměstnanci“).
II.1.1 Sociální dávky pro úředníky
(58)
Úředníci mají nárok na penzijní pojištění a podporu v případě onemocnění a potřeby péče. Dávky pro úředníky Deutsche Post odpovídají dávkám, které jsou poskytovány všem ostatním úředníkům.
-
Výše penzí je podle § 14 BeamtVG (27) stanovena předem jako určité procento z posledních platů úředníka. Tak např. úředníci, kteří odešli do důchodu v roce 2010 a odpracovali požadovaný počet let, obdrží penzi, která odpovídá 71,75 % jejich posledních platů.
-
Úředníci mají nárok na proplacení 50-70 % nákladů na zdravotní péči a musí si hradit sami pouze náklady překračující toto procento. Přesné rozdělení nákladů na zdravotní péči závisí na různých kritériích, např. na počtu dětí. Úředníci mohou buď uzavřít dobrovolné dodatečné připojištění nebo si svůj podíl na nákladech na zdravotní péči hradit sami.
II.1.2 Financování sociálních dávek pro úředníky POSTDIENST v období 1989-1994
(59)
Po první poštovní reformě v roce 1989 musely POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 v plné výši financovat výplaty penzí a náklady na zdravotní péči pro úředníky v důchodu, kteří byli zařazeni do příslušných podniků na základě svých bývalých činností. Podle tohoto ustanovení uplatňují úředníci své nároky i nadále vůči státu, který však může celkovou částku požadovat od společností POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK.
II.1.3 Financování sociálních dávek pro úředníky DPAG od roku 1995
(60)
V rámci druhé poštovní reformy z roku 1994 byli úředníci, kteří pracovali u POSTDIENST, převedeni podle § 2 odst. 1 PostPersRG 1994 na DPAG. Přitom si úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 ponechali své právní postavení. Podle § 1 odst. 1 PostPersRG 1994 převzala DPAG od spolkového státu všechna práva a povinnosti zaměstnavatele a podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 všechny majetkoprávní nároky úředníků.
(61)
Podle § 15 PostPersRG 1994 převzal výplaty důchodů a nákladů na zdravotní péči úředníkům v důchodu nově vytvořený penzijní fond pro úředníky Deutsche Post. Dne 1. července 2001 byly sloučeny penzijní fondy pro Deutsche Post, Deutsche Telekom AG a Postbank AG do penzijního fondu pro zaměstnance pošty (Postbeamtenversorgungskasse) (dále označované pro celé období od 1. ledna 1995 společně jako „penzijní fond“).
(62)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Od roku 2000 musí Deutsche Post do penzijního fondu zaplatit na základě § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 roční příspěvek ve výši 33 % skutečných příjmů úředníků (tzn. příjmů, které dosahovaly od 735 mil. EUR v roce 2000 až 540 mil. EUR v roce 2010).
(63)
Dotování penzí kryje podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 zbývající deficit (tj. rozdíl mezi penzemi vyplacenými úředníkům v důchodu a příspěvkem Deutsche Post do penzijního fondu). Dotování penzí se zvýšilo z částky 151 mil. EUR (1995) na 3,203 mld. EUR (2010) a činilo v období 1995-2010 celkem 37,121 mld. EUR.
Obrázek 1
Financování penzijního fondu (v mil. EUR)
II.1.4 Zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance a penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance Deutsche Post
(64)
Soukromí zaměstnanci jsou povinni platit příspěvky na sociální zabezpečení a musí uzavřít následující čtyři pojistky: důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (28). Zákonné systémy sociálního zabezpečení pro soukromé zaměstnance předpokládají v oblasti důchodového a zdravotního pojištění jinou pojistnou ochranu než systém platný pro úředníky:
-
Výše důchodu není vypočítána jako procentuální podíl z posledního měsíčního platu, nýbrž z průměrného platu za celý život.
-
Výdaje na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče jsou plně hrazeny.
(65)
Také ve financování sociálních dávek existují značné rozdíly v porovnání s režimem platným pro úředníky: zákonné pojistné na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance je financováno z příspěvků zaměstnance a zaměstnavatele během pracovního života zaměstnance (dále jen „příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení“). Celková sazba příspěvků je formálně rozdělena na podíl zaměstnance a podíl zaměstnavatele, přičemž každý činí asi polovinu celkové sazby. Zaměstnavatel však má formální povinnost odvádět celou sazbu příspěvků do systémů sociálního zabezpečení.
Obrázek 2
Příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení v procentech hrubého platu soukromých zaměstnanců (viz též příloha)
(66)
Z obrázku 2 vyplývá, že sazby příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení od roku 1995 kolísaly mezi 38 % až 42 % hrubého platu (= čistý plat + podíl zaměstnance). Podíly zaměstnanců a zaměstnavatelů na příspěvcích do systému sociálního zabezpečení dosahovaly 19 % až 21 % hrubého platu (podrobnější časová posloupnost je uvedena v příloze).
(67)
Soukromí zaměstnanci Deutsche Post využívali nejen zákonného pojistného na sociální zabezpečení, nýbrž také penzijního připojištění. Soukromým zaměstnancům zaměstnaným před rokem 1997 bylo nabídnuto penzijní připojištění, díky němuž by dostávali důchod srovnatelný s penzí úředníků. Penzijní připojištění tak pokrývalo rozdíl mezi zákonnou penzí ze sociálního zabezpečení soukromých zaměstnanců, která odpovídá určité procentuální sazbě průměrného příjmu za celý život, a penzí úředníka, která odpovídá určitému procentu posledních mezd. Přesná pravidla jsou uvedena ve stanovách úřadu pro správu důchodů německé spolkové pošty (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost) (dále jen „VAP“) (29).
(68)
Deutsche Post financovala doplňkovou penzi pro soukromé zaměstnance v důchodu do roku 1997 příspěvkem ve výši [5 % až 10 %] (30) hrubého platu aktivních soukromých zaměstnanců. Od roku 1997 Deutsche Post vytvářela rezervy na pokrytí neuhrazených závazků VAP (viz též popis zátěže # 4 v oddíle II.3.1.3).
(69)
Od roku 1997 bylo nově zaměstnaným soukromým zaměstnancům nabídnuto výrazně snížené penzijní připojištění, na které Deutsche Post v období 1997-2007 přispěla částkou ve výši [0 % a 5 %] hrubého platu.
II.2 Státní vyrovnávací platby a záruky na pozadí exkluzivní licence a povinnosti Deutsche Post poskytovat univerzální poštovní službu
II.2.1 Exkluzivní licence do roku 2007
(70)
Před rokem 1998 bylo zřizování a provozování zařízení pro placené poskytování listovních služeb podle § 2 PostG 1989 vyhrazeno výlučně společnosti Deutsche Post. Jiné poštovní služby, jako je doručování balíků, novin nebo časopisů, nebyly vyhrazeny společnosti Deutsche Post a podléhaly hospodářské soutěži. Podle § 37 PostVerfG 1989 musí být zisky z těchto vyhrazených listovních služeb použity k financování ztrát v oblasti univerzálních služeb nabízených na trzích otevřených hospodářské soutěži. Podle § 4 PTRegG 1994 (31) byl za schvalování poplatků za vyhrazené listovní služby odpovědný spolkový ministr pošt a telekomunikací.
(71)
Po vstupu zákona PostG 1997 v platnost v roce 1998 se objem služeb vyhrazených společnosti Deutsche Post postupně snižoval. Podle § 51 PostG 1997 se exkluzivní licence Deutsche Post v roce 1997 vztahovala na doručování listovních zásilek a adresovaných katalogů s hmotností do 200 g, avšak následně se hmotnostní limit postupně snižoval a v roce 2006 byl stanoven na 50 g. Exkluzivní licence vypršela dne 31. prosince 2007.
II.2.2 Povinnost poskytovat univerzální poštovní služby do roku 2007
(72)
Povinnost poskytovat univerzální služby byla společnosti Deutsche Post formálně uložena dvěma právními akty:
-
Nařízením o povinných poštovních službách (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (dále jen „PPflLV“) byla Deutsche Post ustanovena poskytovatelem univerzálních poštovních služeb v oblasti listovních zásilek a balíků do hmotnosti až 20 kg a pověřena poskytováním odpovídajících služeb za jednotné poplatky v celém Německu.
-
Zákonem PostG 1997 a doprovodným prováděcím nařízením z roku 1999 (33) (dále jen „nařízení o univerzálních službách z roku 1999“ (Universaldienstleistungsverordnung)) bylo pověření DPAG poskytovat univerzální služby prodlouženo.
(73)
V § 11 PostG 1997 jsou univerzální služby definovány jako minimální nabídka poštovních služeb, které se mají poskytovat na území celého státu za dostupné ceny. Tyto služby zahrnují doručování listovních zásilek, adresovaných balíků, jejichž hmotnost nepřesahuje 20 kg, knih, katalogů, novin a časopisů (dále jen „univerzální služby“).
(74)
V nařízení o univerzálních službách z roku 1999 jsou stanoveny minimální požadavky na kvalitu univerzální služby:
-
Na území celého Německa musí být k dispozici nejméně 12 000 poštovních úřadů.
-
V ročním průměru musí být 80 % listovních zásilek a balíků doručeno ve stanovené lhůtě (jeden pracovní den u listovních zásilek a dva pracovní dny u balíků), přičemž zásilky se musí doručovat nejméně jednou každý pracovní den.
-
Obecně sice platí, že univerzální služby musí být cenově dostupné, DPAG však musela účtovat jednotné ceny za listovní služby, které poskytovala v rámci exkluzivní licence, jejíž platnost vypršela v roce 2007. DPAG ovšem má v případě vyhrazených služeb při stanovování cen určitou flexibilitu, jelikož může uzavírat cenové dohody s jednotlivými zákazníky, kteří při každém podání zásilek odesílají nejméně 50 kusů.
(75)
Na základě § 52 PostG 1997 bylo pověření DPAG poskytováním univerzálních služeb prodlouženo až do 31. prosince 2007, tj. do zrušení exkluzivní licence na listovní služby. Po vypršení exkluzivní licence nebyl povinností univerzální služby pověřen žádný poštovní provozovatel v Německu, což znamená, že by univerzální poštovní služby měli poskytovat všichni poskytovatelé poštovních služeb („tržní síly“). Jestliže je jisté nebo lze předpokládat, že univerzální služba není poskytována dostatečně nebo přiměřeně, nabízí PostG 1997 právní prostředky, aby bylo poskytování těchto služeb zajištěno.
(76)
Jak lze vyčíst z posudku WIK (viz obrázek 3), připadalo 88 % celkových výnosů v letech 1990 až 2007 na univerzální služby. Velká část univerzálních listovních služeb podléhala na základě dominantního postavení Deutsche Post cenové regulaci (viz oddíl II.2.1). Vedle těchto regulovaných služeb, které představovaly okolo 62 % celkových výnosů, poskytovala Deutsche Post v konkurenci s jinými poskytovateli univerzální balíkové služby (15 % celkových výnosů), jakož i další cenově neregulované univerzální listovní služby (11 % celkových výnosů).
(77)
Kromě toho Deutsche Post nabízela rovněž komerční služby (např. retailové bankovní služby pro Postbank, distribuční služby pro Telekom, doručování adresných reklamních zásilek). Deutsche Post dosáhla v období 1990-2007 poskytováním komerčních služeb 12 % celkových výnosů.
II.2.3 Státní vyrovnávací platby
(78)
Deutsche Bundespost byla od svého založení v roce 1950 zvláštním majetkem spolkového státu. Podle německého správního práva nemá zvláštní majetek právní subjektivitu nezávislou na státu, ale má vlastní rozpočet a neručí za obecné dluhy státu.
(79)
První poštovní reforma z roku 1989 předpokládala, že se zvláštní majetek rozčlení na tři dílčí oblasti - POSTDIENST, POSTBANK a TELEKOM, které byly klasifikovány jako „veřejné podniky“, avšak stále ještě neměly právní subjektivitu nezávislou na státu.
(80)
Podle § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989 měly tyto tři podniky v jednotlivých službách zpravidla vytvořit zisk na pokrytí všech nákladů, přičemž bylo mezi těmito třemi podniky přípustné křížové financování, pokud z povinnosti univerzální služby vyplynuly ztráty. Na tomto základě obdržela POSTDIENST od společnosti TELEKOM v období 1990-1993 celkem 2,844 mld. EUR na pokrytí svých ztrát.
(81)
Během druhé poštovní reformy byly tři dílčí oblasti zvláštního majetku k 1. lednu 1995 přeměněny na akciové společnosti: Ze společnosti POSTDIENST vznikla DPAG, z POSTBANK se stala Postbank AG a z TELEKOM se stala Telekom AG. Podle § 2 odst. 2 PostUmwG 1994 převzala Telekom AG všechny úvěrové závazky, které se týkaly zvláštního majetku jako celku, avšak obdržela právo uplatňovat regres vůči DPAG a Postbank AG do té míry, do jaké bylo možné přičíst úvěrové závazky jejich právním předchůdcům.
(82)
Podle § 7 PostUmwG 1994 však právo (vyplývající z § 2 odst. 2 PostUmwG 1994) Telekom AG uplatňovat regres vůči DPAG ve výši ztrát vzniklých společnosti POSTDIENST vypršelo dne 31. prosince 1994. Na základě toho došlo k transferu majetku v hodnotě 2,822 mld. EUR ze společnosti Telekom AG do DPAG. Podle názoru Německa byl tento transfer z Telekom AG - stejně jako dřívější vyrovnávací platby na základě § 37 odst. 3 PostVerfG 1989 - pro DPAG pro plnění její povinnosti univerzální služby nevyhnutelný.
(83)
V období 1990-1995 obdržela POSTDIENST celkem 5,666 mld. EUR jako kompenzaci za povinnost poskytovat univerzální služby.
II.2.4 Státní záruka za dluhopisy vydané před rokem 1995
(84)
Od roku 1953 mají podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953 (34) dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako státní dluhopisy. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(85)
Po založení tří dílčích oblastí v roce 1989 nevydávala POSTDIENST dluhopisy samostatně; POSTBANK spravovala odpovídající transakce samostatně pro všechny podniky Deutsche Bundespost. Dluhopisy pak byly přidělovány společnostem POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK vždy podle jejich aktuální finanční potřeby.
(86)
Po roce 1995 ručilo Německo podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 i nadále za splnění všech závazků, které převzala Deutsche Bundespost před rokem 1995 a které pak byly převedeny na POSTDIENST, TELEKOM a POSTBANK. Německo však nijak neručilo za dluhopisy, které DPAG vydala později.
II.3 Výnosy z regulovaných služeb jako dodatečné vyrovnání za náklady na penze a čisté náklady spojené s univerzálními službami
(87)
Podle zákona PostG 1997 je dozorem nad vyhrazenými a liberalizovanými trhy s listovními zásilkami pověřena agentura Bundesnetzagentur (dále jen „poštovní regulační orgán“). Podle § 19 PostG 1997 je poštovní regulační orgán odpovědný za regulaci poplatků, které Deutsche Post vybírá na trzích s listovními zásilkami, na nichž má dominantní postavení. Deutsche Post měla dominantní postavení nejen v oblasti vyhrazených služeb (podle § 51 PostG 1997), nýbrž také v oblasti téměř veškerých dalších listovních služeb, které již byly otevřeny hospodářské soutěži. Cenová regulace může probíhat buď ex ante stanovením cenového limitu nebo ex post v rámci cenových kontrol.
(88)
Z průzkumů trhu prováděných poštovním regulačním orgánem vyplývá, že Deutsche Post držela na trzích s regulovanými listovními službami průměrně podíl 90 až 97 %. Ve své poslední zprávě vyjadřuje poštovní regulační orgán politování, že se postupným otvíráním trhů zahájeným roku 1997 nepodařilo na německém trhu s listovními zásilkami vytvořit fungující hospodářskou soutěž (35).
(89)
Deutsche Post dosáhla velké části celkových výnosů regulovanými listovními službami (např. přibližně 62 % celkových výnosů v období 1990-2007 (viz obrázek 3) a přibližně 56 % celkových výnosů v období 2008-2010).
(90)
Všechny ostatní univerzální a komerční služby, které nespadají pod §§ 19-27 PostG 1997 (36) o regulaci poplatků, budou dále označovány jako „cenově neregulované služby“.
(91)
Pro cenově regulované listovní služby je v § 20 odst. 1 a 2 PostG 1997 stanoveno, že poplatky musí odrážet náklady na účinné poskytování služeb. Kdykoli je to objektivně odůvodněné, musí poštovní regulační orgán mimo jiné přiměřeně zohlednit:
-
náklady na celostátní poskytování poštovní služeb a
-
náklady na financování penzí a zdravotního pojištění pro zaměstnance, kteří byli převedeni do společnosti POSTDIENST.
(92)
Na základě § 57 PostG 1997 a obecných pokynů spolkového ministra hospodářství a technologií ze dne 27. března 2000 byly ke dni 31. prosince 2002 regulované ceny zmrazeny na úrovni z roku 1997.
II.3.1 Rozhodnutí o cenových limitech 2002
(93)
Úplně první rozhodnutí ohledně cenového limitu na regulované odměny za listovní služby za období od 1. ledna 2003 do 31. prosince 2007 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2002“) přijal poštovní regulační úřad až v roce 2002. Tzv. „regulace cenových stropů“ je postupem k regulaci cen celého souboru služeb, při němž se namísto kontroly jednotlivých cen za každou službu stanoví jako horní hranice vážený průměr všech cen v příslušném souboru. Podle § 19 PostG 1997 se stanovení cenových limitů ex ante vztahovalo na všechny poštovní služby, v jejichž případě měla Deutsche Post dominantní postavení na trhu.
(94)
Pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002 Deutsche Post předložila poštovnímu regulačnímu orgánu poprvé výnosové a nákladové regulační účty (dále jen „REK 2002“), které se vztahují na období 1998-2006. Výnosové a nákladové regulační účty vycházely z výsledků dosažených do roku 2001 a z prognóz na další roky.
(95)
V roce 2002 Deutsche Post uplatnila tzv. „zátěž“ za povinnost univerzální služby, jakož i za zaměstnání úředníků a soukromých zaměstnanců převzatých od společnosti POSTDIENST. U této zátěže se jedná o náklady, které by podle Deutsche Post bez povinnosti poskytovat univerzální služby a bez převzetí zaměstnanců a infrastruktury od společnosti POSTDIENST nevznikly (viz podrobný seznam v tabulce 1).
Tabulka 1
Zátěž schválená v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (v mil. EUR, jmenovité hodnoty)
#
Zátěž z rozhodnutí o cenových limitech 2002
Průměrná zátěž (1998-2006) v mil. EUR
%
1
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na platy
(…)
(…)
2
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
(…)
3
Zátěž v oblasti infrastruktury - pobočky
(…)
(…)
4
Penzijní připojištění pro zaměstnance (VAP)
(…)
(…)
5
Zátěž v oblasti infrastruktury - přeprava
(…)
(…)
6
Náklady na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personální restrukturalizace
(…)
(…)
8
Pokrytí ztrát zdravotního pojištění pro úředníky
(…)
(…)
Průměrná celková zátěž
(…)
100 %
(96)
Poštovní regulační orgán nakonec akceptoval tvrzení Deutsche Post, že by jí tato zátěž bez povinnosti poskytovat univerzální služby (zátěž # 3 a 5, náklady na univerzální služby), případně bez povinnosti převzít úředníky a soukromé zaměstnance společnosti POSTDIENST (zátěž # 1, 2, 4, 6, 7 a 8) nevznikla. Poštovní regulační úřad poté schválil vyšší regulované odměny za listovní služby, aby mohla být průměrná roční zátěž uplatňovaná za období 2002-2006 ve výši […] mld. EUR financována z výnosů docílených regulovanými listovními službami. Podle rozhodnutí o cenových limitech 2002 se veškerá zátěž (100 %) přidělí cenám, pro které se stanovuje limit ex ante.
II.3.1.1 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy (zátěž # 1)
(97)
Zátěž # 1 představuje uplatňovanou část základních platů poštovních zaměstnanců, která překračuje průměr dosahovaný v tomto odvětví. Deutsche Post stanovila jako referenční hodnotu pro platy, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, platy, které byly dohodnuty s odbory v kolektivní smlouvě o odměnách pro nové zaměstnance přijaté po roce 2002. Při výpočtu zátěže # 1 se však tato referenční hodnota používá na všechny zaměstnance. Kromě toho se používá jako základ v předkládaných kalkulacích nákladů a výkonů se zpětnou platností do roku 1998.
II.3.1.2 Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 2)
(98)
Poštovní regulační orgán rovněž souhlasil s tvrzením Deutsche Post, že musela svým soukromým zaměstnancům a úředníkům hradit vyšší příspěvky na sociální zabezpečení, než obvykle platí konkurenti ze soukromého sektoru svým soukromým zaměstnancům.
(99)
Deutsche Post ve svých výpočtech vychází ze sazby příspěvku na sociální zabezpečení, která je ve srovnání s konkurencí považována jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance za obvyklou (dále jen „sazba příspěvků REK“). Tato sazba příspěvků REK je definována jako součet
-
podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení na jednoho soukromého zaměstnance (19 až 21 %, což - jak ukazuje obrázek - odpovídá asi polovině celkové sazby příspěvku na sociální zabezpečení),
-
příspěvku na úrazové pojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 2001 obsažen v sazbě příspěvku REK) a
-
příspěvku na penzijní připojištění ([0 % bis 5 %]; u Deutsche Post je tento příspěvek od roku 1997 obsažen v sazbě příspěvku REK, neboť příspěvek na penzijní připojištění v této výši je ve srovnání s konkurencí považován za obvyklý. Tato sazba vychází z penzijního připojištění, které Deutsche Post nabízí od roku 1997 nově přijímaným soukromým zaměstnancům).
(100)
Z regulovaných výnosů jsou financovány všechny příspěvky na sociální zabezpečení, které překračují sazbu příspěvku REK (dále jen „ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení“). Tabulka 2 ukazuje na příkladu výpočtu ve srovnání s konkurencí neobvyklých příspěvků na sociální zabezpečení pro úředníky v roce 2001, že skutečné příspěvky na sociální zabezpečení pro úředníky byly téměř dvojnásobné v porovnání s příspěvky na sociální zabezpečení obvyklými ve srovnání s konkurencí a vyplývajícími ze sazby příspěvku REK.
Tabulka 2
Výpočet nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, pro úředníky v roce 2001 podle REK 2002 (v mil. EUR)
% skutečných příjmů
(1)
Sazba příspěvku do penzijního fondu
33 %
(2)
Součet příjmů úředníků
(…)
(3)
=(1)*(2)
Příspěvek do penzijního fondu
(…)
(4)
Náklady na zdravotní péči
(…)
(5)
=(3)+(4)
Vzniklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[40 % až 45 %]
(6)
Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení
20,43 %
(7)
Úrazové pojištění
(…)
(8)
Penzijní připojištění
(…)
(9)
=(6)+(7)+(8)
Sazba příspěvků REK
(…)
(10)
=(2)*(9)
Náklady na sociální zabezpečení podle referenční hodnoty REK
(…)
[20 % až 25 %]
(11)
=(5)-(10)
Ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
(…)
[15 % až 20 %]
(101)
Vzniklé příspěvky na sociální zabezpečení zahrnují příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu ve výši 33 % skutečných platů aktivních úředníků (příp. roční paušální platby ve výši 2,045 mld. EUR v období 1995-1999), jakož i příspěvky na náklady na zdravotní péči pro úředníky. V roce 2001 činily příspěvky na sociální zabezpečení celkem [40 % až 45 %] skutečných příjmů úředníků.
(102)
I když je sazba příspěvku na sociální zabezpečení definována jako procentuální sazba hrubého platu soukromých zaměstnanců (čistý plat + podíl zaměstnance na příspěvku na sociální zabezpečení), Deutsche Post počítá referenční hodnotu REK tak, že sazbu příspěvku REK ve výši [20 % až 25 %] násobí skutečnými platy úředníků.
II.3.1.3 Penzijní připojištění pro soukromé zaměstnance (zátěž # 4)
(103)
Zátěž # 4 má vyrovnat vytvoření rezerv na závazky vzniklé před rokem 1997 z penzijního připojištění VAP pro soukromé zaměstnance Deutsche Post.
(104)
Jak je vysvětleno v oddíle II.1.4., bylo soukromým zaměstnancům Deutsche Post zaměstnaným před rokem 1997 nabídnuto penzijní připojištění, aby jim byl zaručen důchod srovnatelný s penzí úředníků. Společnost POSTDIENST však nevytvořila odpovídající rezervy na budoucí výplaty penzí. Až po založení DPAG byly v rozvaze vytvořeny rezervy ve výši 8,153 mld. EUR.
II.3.1.4 Další ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení (zátěž # 6, 7 a 8)
(105)
Zátěž # 6 zahrnuje příspěvek Deutsche Post Spolkovému úřadu pro pošty a telekomunikace (BanstPT), který poskytuje určité sociální služby (např. sociální byty) úředníkům a soukromým zaměstnancům převedeným ze společnosti POSTDIENST. Zátěž # 7 se vztahuje na příspěvky Deutsche Post na pokrytí ztráty zdravotního pojištění pro úředníky. Zátěž # 8 (personální restrukturalizace) se týká jak úředníků, tak soukromých zaměstnanců.
II.3.1.5 Zátěž spojená s univerzálními službami (# 3 a 5)
(106)
Tato zátěž odráží úspory nákladů, kterých mohla Deutsche Post dosáhnout, kdyby činnost své sítě poboček a sítě doručování balíků uspořádala na základě komerčních úvah. Úspory nákladů se například vypočítají na základě hypotetického počtu poboček, které by Deutsche Post provozovala bez povinnosti poskytovat univerzální služby.
II.3.2 Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 a 2011
(107)
Poštovní regulační orgán dne 7. listopadu 2007 schválil cenový limit na období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2011 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2007“). Dne 14. listopadu 2011 schválil cenový limit platný pro období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 (dále jen „rozhodnutí o cenových limitech 2011“).
(108)
Od rozhodnutí o cenových limitech 2007 se ceny za zasílání více než 50 dopisů již nekontrolují ex ante, nýbrž jsou předmětem cenové kontroly ex post podle § 25 PostG 1997 (37). Ceny všech ostatních poštovních služeb, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, se i nadále schvalují ex ante podle § 19 PostG 1997.
(109)
Komise v rámci tohoto rozhodnutí označuje služby, v jejichž případě má Deutsche Post dominantní postavení na trhu a které podléhají buď cenové kontrole ex ante podle § 19 PostG 1997, anebo cenové kontrole ex post podle § 25 PostG 1997, jako „cenově regulované služby“. Všechny ostatní služby, u nichž Deutsche Post nemá dominantní postavení na trhu a které nepodléhají žádné cenové kontrole, se označují jako „cenově neregulované služby“.
(110)
Deutsche Post kromě toho uplatnila zátěž, která jí vznikla z mzdových nákladů a nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, v důsledku převzetí zaměstnanců POSTDIENST (např. průměrně […] mil.EUR od roku 2008 za zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení), jakož i zátěž vyplývající z povinnosti poskytovat univerzální služby. Poštovní regulační orgán, stejně jako již v případě rozhodnutí o cenových limitech 2002, opět schválil úhradu této zátěže z regulovaných výnosů, a proto stanovil odpovídající vyšší cenový limit. Uznání této zátěže poštovním regulačním orgánem v rozhodnutích o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2009 se tudíž ve vztahu k cenově neregulovaným službám nemění.
II.4 Finanční výsledky DPAG
(111)
Finanční výsledky DPAG za období 1995-2006 jsou uvedeny na obrázku 2 rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007. Zatímco v letech 1995-1999 bylo dosaženo smíšených výsledků (v některých letech byly zaznamenány ztráty, v jiných zisky), mohla DPAG v letech 2000-2006 vykazovat stabilní zisky ve výši 1 až 2 mld. EUR před zdaněním.
(112)
V letech 2007-2010 dosáhla DPAG těchto čistých zisků: 1,8 mld. EUR (2007), -2,0 mld. EUR (2008), 0,7 mld. EUR (2009) a 2,6 mld. EUR (2010).
(113)
Uveřejněné rozvahy DPAG neumožňují přiřadit zisky různým službám. Není tudíž možné na základě uveřejněných rozvah zjistit, zda byly cenově regulované univerzální služby celkově ztrátové nebo ziskové.
III. DŮVODY ZAHÁJENÍ ŘÍZENÍ
(114)
Jak potvrdil Tribunál ve svém rozsudku ve věci T-421/07 (38), jsou všechna opatření zkoumaná od rozhodnutí o zahájení řízení v roce 1999 předmětem řízení, které pokračovalo na základě rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
III.1. Dotování penzí
(115)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 bylo zjištěno, že dotování penzí představuje novou podporu, neboť Deutsche Post musela před penzijní reformou v roce 1995 financovat náklady na penze v plném objemu z vlastních prostředků. Kromě toho se v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zamítlo tvrzení Německa, které se opíralo o rozsudek Combus (39), že dotování penzí není podporou.
(116)
Při šetření, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem (např. v souladu s rozhodnutím Komise o francouzské La Poste (40) (dále jen „rozhodnutí La Poste“)), bylo v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 zohledněno, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, byly kompenzovány nejen dotováním penzí, nýbrž také z regulovaných výnosů (např. zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení).
(117)
Z výpočtů provedených v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, v nichž byly zohledněny oba prvky kompenzace, vyplynulo, že Deutsche Post mohla skutečně použít sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jsou o 10 až 14 procentních bodů nižší než celkové sazby příspěvků na sociální zabezpečení (podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) placených soukromými konkurenty.
(118)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 byly proto vyjádřeny pochybnosti, zda je dotování penzí jako kompenzace za zděděné závazky slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
III.2 Kompenzace za poskytování univerzálních služeb
(119)
Německo se při odůvodňování slučitelnosti státních vyrovnávacích plateb a státních záruk jako kompenzace za povinnost poskytovat univerzální služby opírá o čl. 106 odst. 2 SFEU.
(120)
Na základě rozsudku Altmark (41) zastávala Komise v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007 názor, že státní vyrovnávací platby a státní záruky představují státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
(121)
Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 vyjádřila pochybnosti, zda byly státní vyrovnávací platby a záruky za plnění povinnosti poskytovat univerzální služby potřebné a přiměřené účelu. Podle názoru Komise se muselo zejména prošetřit přidělení nákladů na univerzální služby, případně na komerční služby podle zásad zakotvených v rámci Společenství z roku 2005. Kromě toho měla také pochybnosti ohledně výpočtu přiměřeného zisku, při kterém bylo třeba zohlednit průměrnou ziskovost v tomto odvětví a rizikové pozice Deutsche Post.
IV. POSUDEK WIK
(122)
Vypracování posudku WIK bylo zadáno s cílem podpořit Komisi při kontrole účetnictví Deutsche Post za období 1990-2007, aby se zjistilo, zda Deutsche Post neobdržela za povinnost poskytovat univerzální služby nadměrné vyrovnání. Společnosti WIK Consult GmbH byly uloženy zejména tyto úkoly:
-
stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk,
-
přezkum vnitřního přidělení nákladů a dohod o převodních cenách a
-
výpočet nadměrného vyrovnání za čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
IV.1 Popis výnosových a nákladových regulačních účtů předložených v roce 2009
(123)
V reakci na příkaz k poskytnutí informací, který Komise vydala dne 30. října 2008, Německo v roce 2009 předložilo úplný soubor údajů o výnosových a nákladových regulačních účtech za období 1990-2007 (dále jen „REK 2009“).
IV.1.1 Výnosy
(124)
Výnosy Deutschen Post lze rozdělit podle těchto tří široce pojatých kategorií:
-
Regulované univerzální listovní služby (62 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Tyto cenově regulované listovní služby zahrnují všechny univerzální služby, které se nabízejí na trzích, na kterých měla Deutsche Post dominantní postavení, včetně služeb, u kterých profitovala z udělení exkluzivní licence. Výnos z těchto služeb představoval v období 1990-2007 62 % celkového zisku Deutsche Post (42).
-
Neregulované univerzální služby (26 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Univerzální balíkové služby byly vždy poskytovány na trzích otevřených hospodářské soutěži, na kterých měla Deutsche Post pouze průměrný, 30 % podíl. V období 1990-2007 tyto univerzální balíkové služby tvořily 15 % celkových zisků Deutsche Post.
Výnosy z cenově neregulovaných univerzálních listovních služeb (např. katalogy, přeshraniční zásilky) představovaly asi 11 % celkových výnosů Deutsche Post.
-
Neregulované komerční služby (12 % z celkových výnosů v období 1990-2007)
Deutsche Post využívala síť svých poboček nejenom pro distribuci poštovních služeb, nýbrž i pro prodej produktů a služeb podniku Postbank AG a - v menší míře - podniku Deutsche Telekom. Prostřednictvím těchto komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 6 % ze svých celkových výnosů.
Komerční balíkové a listovní služby (např. zásilky s adresnou reklamou) představovaly asi 4 % z celkových výnosů Deutsche Post.
Deutsche Post dále poskytovala řadu různých služeb, např. ve své funkci holdingové společnosti pro své mezinárodní dceřiné společnosti, které působí v jiných oblastech podnikání (např. DANZAS, DHL). Prostřednictvím těchto dalších komerčních distribučních služeb Deutsche Post docílila asi 2 % svých celkových výnosů.
Obrázek 3
Průměrný podíl na výnosech v období 1990-2007 (na základě jmenovitých hodnot)
(125)
Předmětem posudku společnosti WIK jsou pouze komerční služby, které poskytoval právnický subjekt DPAG a předchůdce POSTDIENST v souvislosti s univerzální službou. Komerční služby (např. celosvětová přeprava expresních zásilek ze stany DHL), které poskytovaly jiné právnické subjekty v rámci Deutsche Post World Net (dále jen „DPWN“), předmětem posudku nebyly.
IV.1.2 Výpočet zátěže v REK 2009
(126)
Oproti výnosovým a nákladovým regulačním účtům, které Deutsche Post předložila regulačnímu orgánu pro účely rozhodnutí o cenových limitech 2002, 2007 a 2011, obsahují REK 2009, které regulační orgán nikdy neobdržel, významně vyšší částku týkající se zátěže, kterou Deutsche Post přiřazuje regulovaným službám.
(127)
Na základě REK 2009 Deutsche Post uplatňuje pro období 1990-2006 průměrnou zátěž ve výši […] miliard EUR; v REK 2002 to bylo miliard […] EUR.
Obrázek 4
Srovnání zátěže spojené s univerzálními službami podle REK 2009 se zátěží, která byla schválena v rámci rozhodnutí o cenových limitech 2002 (roční průměr, jmenovitá hodnota v milionech EUR)
(…)
(128)
Zatímco se výše zátěže # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) a zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) v REK 2002 a REK 2009 významně neliší, výše zátěže # 1 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé základní platy) se téměř […]. Na rozdíl od REK 2002 již Deutsche Post nevychází při výpočtu „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“ z platů podle tarifní smlouvy o mzdách jako referenční hodnoty, nýbrž z minimální mzdy pro poštovní odvětví, jehož základem je nařízení Spolkového ministerstva práce z roku 2007 (dále jen „minimální mzda 2007“). Toto nařízení však Spolkový správní soud (Bundesverwaltungsgericht) prohlásil za protiprávní a nařízení proto nenabylo platnosti.
(129)
Kromě toho uplatňuje Deutsche Post v REK 2009 novou zátěž „infrastruktura - listovní zásilky“, která zahrnuje inkrementální náklady spojené s šestým doručovacím dnem (v průměru […] milionů EUR za rok). Tento výpočet vychází z hypotetického předpokladu, že by Deutsche Post bez svého závazku poskytovat univerzální služby doručovala poštu nikoli v šesti dnech, nýbrž pouze v pěti dnech.
(130)
Výše zátěže # 3 (zátěž „infrastruktura - pobočky“) je vypočítána jinak než v REK 2002. Nyní zahrnuje domnělé úspory nákladů, kterých by bylo možné dosáhnout, kdyby se všechny poštovní úřady od roku 1990 provozovaly jako agentury. Zátěž # 3 je vypočítána na základě poplatku, který Deutsche Post zaplatila v roce 2007 třetím stranám za distribuční služby.
IV.1.3 Rozpětí zisku v REK 2009
(131)
Přidělení zátěže k cenově regulovaným univerzálním listovním službám u neregulovaných služeb významně snižuje výši nákladů, jako jsou např. náklady na mzdy či sociální zabezpečení. Takové přerozdělení má za následek výrazně kladné rozpětí zisku ve výši zhruba [15 % až 25 %] u komerčních služeb a ztráty ve výši téměř [0 % bis 10 %] u cenově regulovaných listovních služeb.
(132)
Deutsche Post vykazuje ve svých ročních závěrkách u divize listovních služeb velmi vysoké zisky (viz také oddíl V.3), které však více než pohltí zátěž přenesenou z neregulovaných služeb na služby regulované.
Obrázek 5
Průměrné výnosy z prodeje na základě REK 2009
(…)
IV.2 Stanovení referenčních hodnot za účelem zjištění přiměřeného zisku
IV.2.1 Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post: Technologicky nenáročné obchody a nízké obchodní riziko
(133)
Před stanovením referenčních hodnot za účelem zjištění „přiměřeného“ zisku a posouzení přidělení nákladů je nutné vypracovat analýzu hodnotového řetězce a převzatých obchodních rizik. Pouze v případě, že jsou známy funkce a rizika, lze hledat skupinu „srovnatelných“ podniků a vypočíst referenční hodnoty pro přiměřený zisk, který byl přidělen Deutsche Post.
IV.2.1.1 Hodnotový řetězec obchodní divize využívající nenáročné technologie
(134)
Hodnotový řetězec podniku Deutsche Post lze rozdělit na dvě hlavní funkce:
-
celoněmecká síť pro doručování listovních zásilek a balíků,
-
celoněmecká síť poštovních poboček.
(135)
Logistika sítě pro doručování listovních zásilek a balíků je obchodní divize, která využívá nenáročné technologie a nevyžaduje si rozsáhlou výzkumnou a vývojovou činnost. Proto všichni ostatní provozovatelé v tomto odvětví pracují srovnatelným, standardizovaným způsobem. Takové činnosti se často označují jako „rutinní funkce“. O rutinním charakteru těchto činností svědčí rovněž skutečnost, že jejich provádění zadává Deutsche Post ve velké míře externě. To platí rovněž pro distribuční služby poskytované prostřednictvím celoněmecké sítě poboček, jejichž poskytování se rovněž čím dál více zadává externě.
(136)
Kromě těchto rutinních funkcí jsou nejdůležitějšími nehmotnými hodnotami podniku Deutsche Post zákaznická základna, obchodní značka a silné postavení na trhu, především na trzích s listovními zásilkami. Posudek WIK však zastává názor, že tyto nehmotné hodnoty nevznikly v první řadě díky úsilí a investicím podniku Deutsche Post, nýbrž v mnohem větší míře je důvodem dřívější exkluzivní licence tohoto podniku. Deutsche Post totiž nemusela významně investovat do marketingu, ale až do roku 2007 se mohla spolehnout na své právně zaručené postavení na trhu. Proto by za tyto nehmotné hodnoty neměla podniku Deutsche Post příslušet žádné poplatky.
IV.2.1.2 Nízké riziko z důvodu státních opatření
(137)
V porovnání se svými konkurenty byla Deutsche Post v oblasti regulovaných i v oblasti neregulovaných služeb vystavena z více důvodů nižšímu riziku.
(138)
Zaprvé, byla Deutsche Post až do roku 2007 ze zákona chráněna monopolem na listovní zásilky. Kromě toho profitovala Deutsche Post z 90 % podílu na trhu, pokud jde o všechny regulované listovní služby, a ze skutečnosti, že hospodářská soutěž neexistovala, nebo existovala pouze v malé míře. Výnosy z těchto cenově regulovaných služeb tvořily téměř dvě třetiny výnosů Deutsche Post.
(139)
Zadruhé, povolil poštovní regulační orgán u regulovaných listovních služeb horní cenovou hranici. Tato horní hranice byla stanovena vyšší, než jsou náklady efektivního podniku, mj. údajně proto, aby se vyvážily ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady v oblasti cenově neregulovaných služeb. Žádný konkurent DPAG neměl exkluzivní licenci či dominantní postavení na trhu, které by mu umožnilo křížové financování nákladů na sociální zabezpečení. Proto vedla exkluzivní licence, popř. dominantní postavení na trhu k výraznému snížení obchodních rizik nejenom v oblasti regulovaných, nýbrž i v oblasti cenově neregulovaných univerzálních služeb a komerčních služeb.
(140)
Zatřetí, vedla jiná státní opatření jak v oblasti univerzálních služeb, tak i v oblasti komerčních služeb rovněž k významnému snížení rizika: státní vyrovnávací platby totiž vyvážily ztráty z počátku devadesátých let minulého století a státní záruky umožnily Deutsche Post získávat kapitál za stejnou úrokovou míru jako spolkový stát, i přes její obtížnou finanční situaci, která trvala od začátku devadesátých let do roku 1995.
(141)
Celkově byla Deutsche Post vystavena výrazně nižším tržním a nákladovým rizikům než její konkurenti, neboť nemusela sama budovat svou zákaznickou základnu a nárůst nákladů mohla vyrovnávat zvýšením regulovaných poplatků. Na základě těchto argumentů došel posudek WIK k závěru, že nejvhodnějšími srovnatelnými konkurenty jsou poštovní společnosti, které vykonávají pouze rutinní funkce (např. neinvestují významně do marketingu a obchodní značky) a které nejsou vystaveny vysokému obchodnímu riziku (např. mají k dispozici dlouhodobé smlouvy).
IV.2.2 Kvantifikace referenčních hodnot pro přiměřený zisk
(142)
Na základě výsledků analýzy funkcí a rizik se v rámci posudku WIK hledaly ve finančních databázích (např. také v databázi ORBIS, která zahrnuje asi 10 milionů podniků z celého světa) srovnatelní poskytovatelé poštovních služeb. Srovnatelné podniky, které na konkurenčních trzích nabízejí poštovní služby, se zjišťují kontrolovaným postupem kvantitativního a kvalitativního výběru.
(143)
Pro posudek WIK byla vybrána skupina 26 srovnatelných podniků, které působí především v oblasti balíkových služeb a vykonávají typické rutinní činnosti poskytovatelů poštovních služeb. Všichni srovnatelní konkurenti pocházeli z hospodářského odvětví „Poštovní a kurýrní služby“ (kód NACE (43) 641).
(144)
V této souvislosti je důležité si uvědomit, že počet srovnatelných konkurentů je omezený, neboť soukromé podniky vzhledem k exkluzivní licenci zavedeného provozovatele, která platila pro významnou část listovních služeb, doposud listovní služby neposkytovaly ve větším rozsahu. Kromě toho byli z posudku WIK jako srovnatelné podniky vyloučeni zavedení poskytovatelé poštovních služeb z jiných zemí, neboť byli - stejně jako Deutsche Post - chráněni exkluzivní licencí a nepůsobili v první řadě na konkurenčních trzích.
(145)
Ke zjištění „přiměřeného“ zisku se v posudku WIK používá výnos z prodeje (return-on-sales, dále jen „ROS“), ke kterému se dojde vydělením účetního zisku (zisk před zohledněním úroků a daní („EBIT“)) obratem. Navíc je v posudku WIK vypočítán (např. EBIT jako procento z celkového kapitálu) výnos z vlastního kapitálu (return-on-asset; dále jen „ROA“), aby byla k dispozici referenční hodnota pro zjištění přiměřeného zisku.
Tabulka 3
Referenční hodnoty ROS a ROA z posudku WIK
Výnos z prodeje
(ROS)
Výnos z vlastního kapitálu
(ROA)
Medián
3,48 %
7,33 %
Horní hranice (75. percentil)
6,77 %
13,41 %
(146)
Z vybraného vzorku podniků vyplývá, že medián ROS činil v konkurenční části poštovního odvětví v období 1998-2007 3,48 %. Posudek WIK však uvádí nejenom medián výnosu, nýbrž i horní hranici pro přiměřený zisk, tj. třetí kvartil zisku srovnatelných konkurentů, který odpovídá ROS ve výši 6,77 %. To, jinak řečeno, znamená, že 75 % srovnatelných konkurentů dosahuje zisku, který je nižší než ROS činící 6,77 % (44).
(147)
Pokud jde o výnosy z prodeje, z posudku WIK vyplývá medián ROA ve výši 7,33 % a horní hranice ve výši 13,41 %.
(148)
Protože je Deutsche Post vystavena významně nižšímu riziku než srovnatelné podniky, které působí na trzích, na kterých vládne velká konkurence (např. na trhu s expresními balíky), zastává posudek WIK názor, že medián ROS ve výši 3,48 % je pro přiměřený zisk podniku Deutsche Post opatrná a konzervativní referenční hodnota a že použití vyšší hodnoty až do třetího kvartilu ROS ve výši 6,77 % se nedoporučuje. Podle posudku by byla zdůvodnitelná dokonce nižší referenční hodnota, neboť medián ROS ve výši 3,48 % se promítá v ROA ve výši 7,33 %, který stále ještě výrazně překračuje bezrizikovou úrokovou míru.
IV.3 Kontrola přidělení nákladů
(149)
Posudek WIK kritizuje přidělení zátěže v REK 2009, protože marže ROS komerčních služeb činící asi [15 % až 25 %] výrazně překračují průměr dosahovaný v tomto odvětví (45). Protože soukromí konkurenti i přes značně nižší rozpětí zisku dosahují profitu, dospívá posudek WIK k závěru, že by měl být komerčním službám podniku Deutsche Post přidělen vyšší podíl na nákladech, a proto by se mělo u regulovaných služeb vycházet z náležitě nižší zátěže.
(150)
Posudek WIK proto došel k výsledku, že všechny komerční služby, i přes náklady, které musejí nést, dosahují stále ještě zisku, který odpovídá mediánu ROS konkurentů ve výši 3,48 %. Posudek tedy vychází u regulovaných služeb pro období 1990-2007 z průměrné roční zátěže, která je o […] milionů EUR nižší.
(151)
Velká část komerčních distribučních služeb byla poskytována sdruženým podnikům Postbank a Telekom, a proto posudek WIK také zkoumá, zda konečné ceny vyúčtované oběma podnikům odpovídaly cenám na trhu a mohou být tedy považovány za vhodnou referenční hodnotu pro náklady, které by měly nést komerční distribuční služby. Na základě dostupných důkazů zastává posudek WIK názor, že smlouvy mezi Deutsche Post a oběma sdruženými podniky odrážejí podmínky, se kterými by souhlasily rovněž i nezávislé třetí strany. Protože podniky POSTBANK a TELEKOM na začátku devadesátých let v podstatě neměly možnost využívat externích distribučních sítí, dohodly se na tom, že si vzniklé náklady rozdělí. Když však bylo v pozdějších letech pro Postbank a Telekom snazší nalézt jiné distribuční sítě a náklady na síť univerzálních služeb klesly, byla daná smlouva změněna a dohodnut poplatek odvíjející se od výše výnosů, který více odpovídal standardní smlouvě na poskytování distribučních služeb (46).
IV.4 Korekce REK 2009
(152)
Posudek WIK provedl několik korekcí REK 2009 podle této metody:
Tabulka 4
Metoda výpočtu použitá v posudku WIK pro každoroční nepřiměřeně vysoké zisky na základě REK 2009
Výnosy z univerzálních služeb
-
Náklady na univerzální služby
-
Přiměřený zisk
+
Státní vyrovnávací platby
Nepřiměřeně vysoké zisky
IV.4.1 Korekce výnosů z univerzální služby
(153)
Deutsche Post prodala velkou část svého nemovitého majetku (např. nemovitosti, které již z důvodu restrukturalizace provozu pošty nebyly zapotřebí). Tyto výnosy by měly být přiděleny univerzální službě, neboť tato služba využívala aktiva nejvíce a pronajala je komerčním službám.
(154)
Z důvodu této korekce se výnosy z univerzální služby za celé období 1990-2007 zvyšují ročně průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2 Korekce nákladů na poskytování univerzálních služeb
IV.4.2.1 Rozdělení nákladového účetnictví
(155)
V REK 2009 je vyúčtování interních převodních cen nesprávně rozděleno: u univerzální služby není uveden dosažený celkový zisk, neboť zisky z určitých funkcí (př. poboček) nejsou rozlišeny na univerzální služby a na komerční služby (např. náklady na jednotlivé služby), nýbrž jsou sloučeny a vykázány jako komerční zisky. Deutsche Post proto nemohla předložit oddělené účetnictví, jak stanoví směrnice Komise 2006/111/ES ze dne 16. listopadu 2006 o zprůhlednění finančních vztahů mezi členskými státy a veřejnými podniky a o finanční průhlednosti uvnitř jednotlivých podniků (47).
(156)
Zatímco za období do roku 1997 Deutsche Post předložila přibližné rozdělení interního nákladového účetnictví, muselo být nákladové účetnictví za období od roku 1997 v posudku WIK opraveno; náklady chybně umístěné v položce univerzální služby byly přesunuty do nákladového účetnictví komerčních služeb.
(157)
Tato příslušná oprava vedla ke snížení ročních nákladů na univerzální služby v období 1998-2007 o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.2.2 Korekce přidělení zátěže k cenově regulovaným a cenově neregulovaným službám
(158)
Jak již bylo uvedeno, posudek WIK neopravuje každou zátěž odděleně. Místo toho při novém výpočtu jako základ používá konečné ceny komerčních služeb, které byly posouzeny jako solidní referenční hodnota pro určení průměrných nákladů v daném odvětví. Všechny nepřiměřeně vysoké zisky z komerčních služeb (48) jsou tedy použity na financování původně uplatňované zátěže. Za celé období 1990-2007 se částka spojená se zátěží ročně snížila průměrně o […] milionů EUR.
IV.4.2.3 Podrozvahové náklady na doplňkové penzijní připojištění (zátěž # 4)
(159)
V podobě zátěže # 4 (doplňkové penzijní připojištění) na sebe Deutsche Post vzala náklady, které nejsou uvedeny v jejích rozvahách. Protože se referenční hodnota ROS zjišťuje na základě výnosových a nákladových regulačních účtů „srovnatelných konkurentů“, lze v případě nákladového účetnictví podniku Deutsche Post zohlednit pouze ty náklady, které připouští také vnitrostátní účetní standardy či mezinárodní účetní standardy (IAS). Proto nelze dodatečné náklady, které obvykle nejsou součástí prohlášení IAS, akceptovat jako položku nákladů a musí být financovány ze stanoveného rozpětí zisku (referenční hodnoty).
(160)
Tato příslušná korekce vede ke snížení nákladů na zátěž # 4 (doplňkové penzijní připojištění) za celé období 1990-2007 ročně o průměrně […] milionů EUR.
IV.4.3 Oprava nákladů na kapitál na přiměřený zisk
(161)
Deutsche Post zahrnula do REK 2009 náklady na kapitál, které původně v těchto výnosových a nákladových regulačních účtech nebyly, např. náklady na […] a […]. V posudku WIK jsou náklady na […] a […] zrušeny a nahrazeny referenční hodnotou pro přiměřený zisk.
IV.4.3.1 Období 1996 až 2007
(162)
Přiměřený zisk se zjišťuje na základě opravených výnosů z univerzálních služeb a referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, z čehož vyplývá roční přiměřený zisk činící průměrně […] milionů EUR. Průměrné roční náklady na kapitál ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se v REK 2009 ruší.
(163)
Obzvláště pozoruhodné je, že přiměřený zisk, který se vypočítává pomocí referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 %, je v porovnání s REK 2009 v absolutním vyčíslení vyšší než náklady na kapitál uplatňované podnikem Deutsche Post (např. náklady na úroky, které byly vypočítány na základě interního ROS činícího asi […] vloženého vlastního kapitálu, a vyšší náklady na odpisy založené na tržní hodnotě).
IV.4.3.2 Období 1990 až 1995
(164)
Podle § 63 odst. 1 ústavního zákona o poštovních službách (Postverfassungsgesetz, PostVerfG) musela Deutsche Post do roku 1995 platit spolkové vládě takzvané odvody (49), které činily asi 5,838 miliard EUR, popř. 8 % obratu. Výměnou za to však byla Deutsche Post podle § 63 odst. 4 PostVerfG zbavena závazku vyplácet dividendy překračující výši odvodů.
(165)
Posudek WIK proto výslovně odmítá pro období do roku 1995 dodatečně zohlednit „přiměřený zisk“, neboť tyto odvody již plně pokryly náklady na vlastní kapitál podniku Deutsche Post. Průměrné roční náklady na kapitál podniku Deutsche Post ve výši […] milionů EUR (náklady na úroky ve výši […] milionů EUR a vyšší regulační odpisy ve výši […] milionů EUR) se tedy v REK 2009 ruší a náklady na univerzální služby se odpovídajícím způsobem snižují.
IV.4.4 Závěry
(166)
Jak REK 2009, tak i posudek WIK ukazují, že do roku 1996 výnosy z univerzálních služeb nepostačovaly pokrýt náklady na univerzální služby. Přestože podle REK 2009 Deutsche Post - dokonce i při zohlednění státních vyrovnávacích plateb - vykazovala pro celé období do roku 2007 kumulovaný schodek, dochází posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby byly tak vysoké, že Deutsche Post mohla v roce 1997 dosáhnout hranici rentability.
(167)
Podle REK 2009 se rentabilita univerzálních služeb do roku 1999 téměř nezvýšila a teprve od roku 2000 je možné konstatovat, že výnosy z univerzálních služeb v průměru pokrývají náklady. Posudek WIK oproti tomu u univerzálních služeb ukazuje od roku 2000 významné zisky, které výrazně překračují medián ROS ve výši 3,48 %, ačkoli v případě univerzálních balíkových služeb bylo dosaženo pouze podprůměrného výnosu z prodeje ve výši […] (viz obrázek 6).
Obrázek 6
Srovnání ročních nepřiměřeně vysokých zisků z univerzálních služeb v období 1990-2007 (v milionech EUR, jmenovité hodnoty)
V. STANOVISKA ZÚČASTNĚNÝCH STRAN
(168)
Zúčastněné strany předložily stanoviska k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, k rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011. Tento oddíl shrnuje nejdůležitější tvrzení, která byla ohledně těchto rozhodnutí předložena.
V.1 Exkluzivní licence na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí
(169)
TNT zpochybňuje, že by Deutsche Post zaplatila poplatek za exkluzivní licenci na používání poštovních známek vydávaných Spolkovým ministerstvem financí. Podle § 43 PostG 1997 přísluší pravomoc vydávat poštovní známky s nátiskem „Deutschland“ výhradně Spolkovému ministerstvu financí. Provozovatel poštovních služeb, který požádá o používání takových poštovních známek, musí zaplatit poplatek a převzít výlohy. Podle § 54 PostG 1997 měla Deutsche Post AG až do 31. prosince 2007 na poštovní známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí exkluzivní licenci.
(170)
Pokud Deutsche Post skutečně používala známky vydávané Spolkovým ministerstvem financí, aniž by za to zaplatila poplatek, pak by to podle tvrzení TNT představovalo protiprávní státní podporu.
(171)
Komise konstatuje, že v rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999, v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 se toto opatření neposuzovalo. Proto není předmětem tohoto rozhodnutí.
V.2 Dotování penzí
(172)
Podle názoru UPS byla Deutsche Post poskytnuta výhoda, neboť byla zčásti zproštěna platebních závazků z období před rokem 1995. Protože běžný provozovatel musí nést náklady na penze sám, měla Deutsche Post oproti svým konkurentům lepší postavení. Dále UPS souhlasí s tvrzením Komise, že projednávanou podporu nelze považovat za stávající podporu, neboť se postavení podniku Deutsche Post zásadně změnilo a byla zavedena nová zákonná ustanovení, podle kterých byla Deutsche Post zčásti zproštěna svého závazku převzít náklady na penze svých úředníků. Podle názoru UPS nepředstavují takové zásadní změny systému jednoduchou změnu čistě formální a správní povahy.
(173)
UPS vítá předběžný závěr Komise, podle kterého nelze takové dotování penzí považovat za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Vzhledem k dlouhodobé rentabilitě, jakož i exkluzivní licenci, kterou Deutsche Post měla, vyvstává oprávněná otázka, zda je skutečně nutné zčásti zbavit Deutsche Post závazků v souvislosti se zděděnou zátěží. Poskytnutá dotace navíc není přiměřená, pokud jde o cíl společného zájmu, který prý Německo sleduje, zejména proto, že zděděná zátěž byla vyrovnána prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby a dotování penzí. UPS zdůrazňuje, že důkazní břemeno ohledně přiměřenosti opatření nese spolková vláda. Německo prý dosud přesně nevysvětlilo přiměřenost výhod, které měla Deutsche Post z daného opatření.
(174)
Podle UPS měla Deutsche Post díky podpoře možnost vybudovat si lepší postavení, a to nejen v Německu, ale i na jiných evropských trzích, na kterých konkuruje s jinými poskytovateli poštovních služeb, jako je např. UPS. Protože Deutsche Post mohla s pomocí dotování penzí posílit své postavení v komerční oblasti na úkor jiných zúčastněných, poškodilo prý toto narušení hospodářské soutěže konkurenty podniku Deutsche Post.
(175)
UPS požaduje, aby Komise přezkoumala všechny dotace na financování nároků na penze, které uvádí rozhodnutí o rozšíření formálního vyšetřovacího řízení z roku 2011 na období 2007-2011, i ohledně jejich nutnosti a přiměřenosti, a navíc prošetřila, zda Deutsche Post stále ještě získává státní podporu, která je podle čl. 107 odst. 1 SFEU protiprávní.
(176)
UPS vyzývá dále Komisi, aby podrobněji popsala, jak došla k závěru, že podpory poskytnuté podniku Deutsche Post nejsou slučitelné s vnitřním trhem. UPS zejména žádá o kopii posudku WIK, aby mohl sám posoudit, do jaké míry byly v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 při posuzování dotování penzí zohledněny výsledky posudku WIK.
V.3 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(177)
UPS plně podporuje šetření Komise a zcela souhlasí s posouzením, které bylo provedeno v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 a hodnotilo vyrovnávací platbu za poskytování univerzálních služeb. Kromě toho UPS předložilo aktualizované znění (50) zprávy odborníků NERA z října 2006 (51), na kterou Komise odkazuje v 58. bodě odůvodnění rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007.
(178)
Zatímco zpráva odborníků NERA z roku 2006 odhaduje průměrné výnosy z kapitálu u divize listovních služeb podniku DPWN v období po roku 1999 na více než 20 % (52), přepracované znění posudku uvádí, že výnosy z kapitálu v období 2000-2005 dokonce překročily 50 %. Pro období od roku 2003 do roku 2005 se výnosy z kapitálu odhadují dokonce na více než 100 %. UPS dospěl k závěru, že zisky extrémně ziskové divize regulovaných listovních služeb byly více než dostačující, aby pokryly ztráty univerzálních služeb.
(179)
Podle UPS kromě toho nákladové účetnictví podniku Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu a odhad rentability a zátěže ve vyhrazené oblasti. Proto je nutné provést důkladnou analýzu přiřazení nákladů k regulovaným službám, univerzálním službám a komerčním službám. Všechny výhody, které byly podniku Deutsche Post poskytnuty na pokrytí zděděné zátěže (např. kapitálové injekce Německa ve prospěch Deutsche Post v roce 1995 a přenesení aktiv ve formě nemovitostí a infrastruktury) by měly být zohledněny při zjišťování výše podpory a rozsahu nadměrného vyrovnání.
(180)
UPS se domnívá, že pokud jde o dohody o interních převodních cenách, které uzavřely sdružené podniky, musí i nadále v souladu s rozsudkem ve věci Chronopost (53) platit zásada tržního odstupu (arm’s length principle). Komise má proto přezkoumat smlouvu mezi Deutsche Post a DPEED, zejména dohody o cenách, které jsou v ní obsažené.
V.4 Nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby
(181)
Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 plně podpořil FFPI: Podle FFPI jsou zákonné a správní změny, které mají za důsledek vyšší náklady na penze, běžným obchodním rizikem, které může mít rovněž dopad na rentabilitu podniku. Protože podniky, které fungují za běžných tržních podmínek, musí takové dodatečné náklady financovat z vlastních zdrojů, neměla ani Deutsche Post od Německa získat dotace na penze.
(182)
FFPI dále poukazuje na to, že Deutsche Post ve své výroční zprávě z roku 2000 obzvláště vyzdvihla význam reformy důchodového zabezpečení a v tomto rámci prohlásila, že zasílání pošty obchodním zákazníkům zaznamenalo nárůst zisku před započtením daní, úroků a odpisů (EBITA) o 98,6 %, a to především z důvodu malého objemu příspěvků do penzijního fondu úředníků. Penzijní reforma tedy nemůže být považována za málo významnou či za převážně správní opatření.
(183)
Ze studie, kterou FFPI nechal provést v období od roku 2001 do roku 2008, vyplývá, že poštovné platné v Německu v roce 2009 pro standardní listovní zásilku do 20 g patřilo k nejdražším. Oproti tomu byla cena poštovného za zaslání balíků do 500 g relativně nízká, což svědčí o křížovém dotování.
(184)
FFPI je přesvědčen, že cílem podpory podniku Deutsche Post nebylo posílení růstu německého poštovního trhu, popř. určitých poštovních služeb. FFPI tvrdí, že během zkoumaného období byla Deutsche Post rentabilním podnikem, který mohl na německém trhu posilovat své vedoucí postavení i svou výkonnost a obchodní činnost. Proto by dotování penzí nemělo být považováno za slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
V.5 Rozpětí zisku
(185)
BIEK zastává názor, že ostatní poskytovatele poštovních služeb poškozovala praxe podniku Deutsche Post, v rámci které využíval svého dominantního postavení na určitých trzích s listovními zásilkami ke křížovému financování nákladů na listovní a balíkové služby, které jsou poskytovány na trzích, na kterých vládne silná konkurence. Protože Deutsche Post mohla zvyšovat ceny na trzích, pro které měla exkluzivní licenci a na nichž má i nadále více než 90 % podíl, je Deutsche Post podle BIEK schopna křížově financovat náklady na trzích, na kterých vládne silná konkurence.
(186)
BIEK dále tvrdí, že Deutsche Post i přes údajnou zděděnou zátěž dosáhla značně vyšších zisků než srovnatelné podniky v jiných evropských státech; svědčí o tom mj. marže ROS od 10 % do 20 % v oblasti zasílání poštovních zásilek na domácím trhu. Toto rozpětí zisku by mohlo být případně zkresleno a vydáváno za nižší, neboť vnitrostátní zasílání poštovních zásilek zahrnuje také balíkové služby, u kterých je rozpětí zisku v průměru nižší než u listovních služeb.
(187)
Pokud jde o údajné vyšší náklady na platy, jak tvrdí Deutsche Post, BIEK upozorňuje, že Deutsche Post pro výpočet platů, jež musí na rozdíl od svých konkurentů vyplácet, použila jako referenční hodnotu průměrné mzdy v odvětví dopravy. BIEK tvrdí, že Komise sice z těchto čísel jako referenční hodnoty vycházela při svých výpočtech v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011, musí však uvážit, že konkurenti podniku Deutsche Post vyplácejí platy, které jsou nejméně o 15 % vyšší než průměrné platy v odvětví dopravy. Údajné dodatečné náklady na platby jsou tedy značně nižší, než tvrdí Deutsche Post. Podle BIEK je důvodem zbývajícího rozdílu v nákladech na platy nikoli zděděná zátěž, nýbrž spíše velikost podniku Deutsche Post a jeho dominantní postavení na trhu.
(188)
BIEK tvrdí, že zděděná zátěž podniku Deutsche Post (včetně nákladů na penze) byla navíc více než dostatečně vyrovnána prostřednictvím vyšších regulovaných poplatků za listovní služby. Opatření podpory, které má Komise posoudit, prý měla za následek, že v oblasti listovních služeb dosud neexistuje hospodářská soutěž a hospodářská soutěž u balíkových služeb je značně narušena.
VI. STANOVISKA NĚMECKA
VI.1 Stanovisko k dotování penzí
VI.1.1 Z důvodu vyrovnávacích plateb za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nevznikla žádná finanční výhoda
(189)
Německo odkazuje na rozsudek ve věci Combus (54) a zastává názor, že veřejné platby, které byly v rámci privatizace vyplaceny poskytovatelům univerzálních služeb, kteří dříve byli ve státním vlastnictví, jako vyrovnávací platby za náklady na penze, jejichž výše překračuje obvyklé platy vyplácené soukromými konkurenty, nepředstavují podporu.
(190)
Německo souhlasí s Komisí, že náklady podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení by měly být srovnány s náklady na sociální zabezpečení, které nesou konkurenti. Toto srovnání má však být provedeno již na základě čl. 107 odst. 1 SFEU, a nikoli až ve fázi posuzování slučitelnosti podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
VI.1.2 Ve srovnání se situací před rokem 1995 nevznikla finanční výhoda
(191)
Podle názoru Německa nebyla Deutsche Post dotováním penzí zčásti zbavena nákladů, které se obvykle musí hradit z vlastních zdrojů. Podniku Deutsche Post proto nevznikla žádná výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(192)
Zaprvé, Německo tvrdí, že podle § 46 PostVerfG 1989 byli úředníci, které Deutsche Post převzala v roce 1989, i nadále ve službě spolkového státu. I po druhé reformě pošty v roce 1995 prý byli úředníci podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a podle článku 143b, který byl nově vložen do ústavy, i nadále ve službě spolkového státu.
(193)
Protože výlučným dlužníkem těchto nároků na penze vždy byla spolková vláda, neměla Deutsche Post nikdy právní povinnost použít své vlastní zdroje.
(194)
I kdyby pro Deutsche Post podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 existoval závazek financovat nároky na penze úředníků, Německo přesto trvá na tom, že toto ustanovení o penzích (stejně jako závazek platit odvody podle § 63 PostVerfG 1989) bylo „interní“ opatření a sloužilo k mobilizaci zdrojů ze spolkového rozpočtu. Ustanovení prý nepředstavuje závazek podniku Deutsche Post vůči úředníkům.
(195)
I po druhé poštovní reformě z roku 1995 byl spolkový stát podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994 a §§ 14 a 16 PostPersRG 1994 i nadále výlučným dlužníkem úředníků s nárokem na penzi. Závazek podniku Deutsche Post platit příspěvky do penzijního fondu úředníků vyplývající z § 16 odst. 1 PostPersRG, tedy - stejně jako závazek podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 - snížil pouze náklady spolkového rozpočtu. Tyto závazky nijak nezměnily výlučnou povinnost spolkového státu ohledně penzí.
(196)
Z občanskoprávního hlediska ani nebylo možné, aby spolková vláda své závazky ohledně financování penzí úředníků přenesla na DPAG, která byla nově založena v roce 1995. Pokud jsou stávající závazky ohledně penzí přeneseny na právně nezávislou dceřinou společnost, zůstává podle zásad občanského práva za majetkoprávní nároky třetích stran i nadále odpovědná mateřská společnost.
(197)
Německo dále tvrdí, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji, aby mohla financovat zátěž spojenou s penzemi. Na jedné straně POSTDIENST před rokem 1995 vždy vykazoval schodky, které musel spolkový stát vyrovnávat prostřednictvím převodů ve výši 5,6 miliardy EUR. Na druhé straně činily závazky vzniklé v souvislosti s penzemi v okamžiku, kdy se v roce 1995 POSTDIENST přeměnil na DPAG, asi […] miliard EUR. S takovou výši závazků na straně pasiv v rozvaze prý nebylo možné, aby byla DPAG založena jako soukromoprávní podnik, neboť spolková vláda nedala k dispozici příslušnou kapitálovou vybavenost, která by DPAG propůjčila potřebnou hospodářskou solidnost.
VI.1.3 Dotování penzí je existující podpora podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(198)
Pokud by bylo dotování penzí označeno za státní podporu, je ji podle názoru Německa třeba považovat podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 za existující podporu, neboť od roku 1953, tj. od okamžiku vstupu v platnost příslušného ustanovení v německé ústavě, je stát výlučným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo trvá na tom, že ani první reforma pošty z roku 1989 ani druhá poštovní reforma z roku 1995 na tomto závazku státu ohledně důchodového zabezpečení a závazku financovat nároky na penze nic nezměnily. Podle Německa nebyla Deutsche Post před rokem 1995 ani po něm ze zákona povinna platit penze úředníků a ani toho nebyla z hospodářského hlediska s to.
(199)
Německo dále odkazuje na prohlášení Komise před soudem ve věci T-266/02. Podle Německa z 54. bodu odůvodnění rozsudku jasně vyplývá, že Komise „měla v rámci napadeného rozhodnutí za to, že žalobkyni výhodu poskytly pouze platby provedené DB-Telekom“ (55).
(200)
Německo z tohoto prohlášení vyvozuje, že Komise tím také prohlásila, že pokud jde o dotování penzí, nevznikla finanční výhoda. Podle Německa tak Komise ve smyslu článku 4 nařízení (ES) č. 659/1999 přijala „rozhodnutí nevznášet námitky“. Takové pozitivní rozhodnutí by kromě toho podle čl. 1 písm. b) bodu ii) nařízení (ES) č. 659/1999 znamenalo, že se v případě dotování penzí jedná o existující podporu.
VI.1.4 Dotování penzí je vyrovnávací platba za zděděnou zátěž, která je podle čl. 107 odst. 3 SFEU slučitelná s vnitřním trhem
(201)
S ohledem na argumenty Komise uvedené v rozhodnutí La-Poste zastává Německo názor, že dotování penzí je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, a zdůvodňuje to následovně:
-
Deutsche Post poskytovala příspěvky na sociální zabezpečení, které byly bez výjimky vyšší než příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
-
Komparativní výhoda, kterou Komise zjistila, není správná, neboť její výpočet vychází z předpokladu, že cenově regulované služby pokrývají uplatňovanou zátěž # 2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé příspěvky na sociální zabezpečení). La Poste refinancovala své náklady na sociální zabezpečení - stejně jako ostatní zavedení poskytovatelé poštovních služeb - prostřednictvím vyšších poplatků za listovní služby, což však Komise ve svém rozhodnutí La-Poste nezohlednila.
-
Třebaže Německo v zásadě souhlasí s tím, že by výnosy z cenově regulovaných služeb měly pokrýt uplatňovanou zátěž, Komise nedokázala, že by regulační orgán vyhověl žádosti Deutsche Post financovat náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Komise prý také nedokázala, že regulované výnosy byly skutečně dostatečně vysoké, aby z nich mohly být tyto náklady financovány.
(202)
Německo dále upozorňuje, že Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení ve věci Royal Mail (56) zdůraznila, jak je důležité, aby se v zájmu dalšího jednotného přijímání rozhodnutí uznávaly náklady dřívějších státních podniků na penze pomocí jednotných kritérií. Komise proto musí zohlednit také své rozhodnutí La-Poste a své předběžné hodnocení ve věci Royal Mail. V případě Royal Mail Komise proti vyrovnávací platbě za schodky u penzí nevznesla žádné námitky, ačkoli ze zprávy Hooper z roku 2008 vyplývá, že náklady podniku Royal Mail na penze byly z části pokrývány pomocí vyšších regulovaných poplatků za poštovní služby.
VI.1.4.1 Základem referenční hodnoty by měly být náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí obvyklé
(203)
S odvoláním na posudek prof. Ehlermanna ze dne 19. července 2011 (57) Německo tvrdí, že se Komise při výpočtu referenční hodnoty pro náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení dopustila dvou chyb.
(204)
Podle Německa by do referenční hodnoty neměl být zahrnut podíl hrazený zaměstnancem, neboť v soukromém sektoru není zaměstnavatel ze zákona povinný tento podíl hrazený zaměstnancem převzít. Zaměstnavatel v soukromém sektoru by platbu celkových příspěvků na sociální zabezpečení převzal pouze ze správních důvodů, ze zákona k tomu však povinen není. Pokud by se při výpočtu referenční hodnoty zohlednil podíl hrazený zaměstnancem, odporovalo by to rovněž dosavadní praxi přijímání rozhodnutí (srov. rozhodnutí La-Poste).
(205)
Jako základ pro výpočet referenční hodnoty pro náklady na sociální zabezpečení by měly být použity na trhu obvyklé platy (58), neboť platy úředníků jsou výrazně vyšší než průměrné platy na trhu.
VI.1.4.2 Výnosy z regulovaných služeb nepostačují na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(206)
Na prvním místě Německo zdůrazňuje, že předpoklad, že zátěž # 2 bude plně pokryta z cenově regulovaných výnosů, je čistě hypotetický, neboť není možné konstatovat, zda byly regulované ceny skutečně zvýšeny proto, aby vyrovnaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady. Na jedné straně prý z rozhodnutí o cenových limitech 2002 nevyplývá, zda a v jakém rozsahu zohlednil poštovní regulační orgán uplatňovanou zátěž spojenou s náklady, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Na druhé straně prý byly ceny do roku 2002 udržovány na úrovni schválené v roce 1997; není prý možné konstatovat, zda tyto ceny zahrnovaly vyrovnávací platbu za náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(207)
Německo tvrdí, že nepostačuje vysvětlit, že v oblasti neregulovaných služeb platily pro Deutsche Post nižší sazby příspěvků na sociální zabezpečení než pro konkurenty. Rovněž musí být přezkoumáno, zda byly regulované služby skutečně s to financovat ze svých výnosů uplatňovanou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením, která je neobvyklá ve srovnání s konkurencí.
(208)
Finanční výhoda vzniklá ve prospěch Deutsche Post na základě vyrovnávací platby za její náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, by existovala pouze tehdy, pokud by vyrovnávací platby vyplacené podniku Deutsche Post byly vyšší než celkové náklady na sociální zabezpečení úředníků, které Deutsche Post nese.
(209)
Německo lituje, že chybí obsáhlý výpočet, ze kterého by bylo jasné, zda s ohledem na náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které nese podnik Deutsche Post a které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, celkově došlo k nadměrnému či nedostatečnému vyrovnání. Německo zdůrazňuje, že takový výpočet je nutný proto, aby bylo možné konstatovat, zda vznikla finanční výhoda ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
a) Podle odborného posudku byly náklady na sociální zabezpečení, které nejsou obvyklé ve srovnání s konkurencí, vyrovnány nedostatečně
(210)
S cílem napravit tento stav předložilo Německo posudek prof. Webera (59), aby doložilo, že Deutsche Post měla v souvislosti s tím, že zaměstnává úředníky, nevýhodu vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení. V posudku je nejprve vysvětleno, o jakou částku překračují náklady na sociální zabezpečení pro úředníky, které Deutsche Post skutečně nese, náklady na sociální zabezpečení pro zaměstnance, které nesou soukromí konkurenti (v posudku jsou označeny jako „náklady DPAG na sociální zabezpečení, které překračují úroveň na trhu“, popř. „strukturální nevýhoda“). V posudku prof. Webera jsou tyto náklady, které překračují úroveň na trhu, srovnány s vyrovnávací platbou za zátěž # 2.
(211)
Jak ukazuje tabulka 5, posudek zahrnuje do nákladů na sociální zabezpečení, které vznikají v souvislosti se zaměstnáváním úředníků, platby podniku Deutsche Post do penzijního fondu úředníků a ostatní sociální náklady, např. příspěvky na zdravotní náklady, jakož i úrazové pojištění a ostatní pojištění.
(212)
Náklady na sociální zabezpečení spojené se zaměstnáváním zaměstnanců posudek definuje následovně: Podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zákonné důchodové pojištění, pojištění pro případ nezaměstnanosti, zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče vynásobený „ve srovnání s konkurencí obvyklými“ platy (např. minimální mzda z roku 2007 u většiny úředníků).
(213)
Náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jsou náklady vzniklé podniku Deutsche Post na sociální zabezpečení úředníků, které překračují referenční hodnotu pro náklady na sociální zabezpečení, která byla definována na základě podílu zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení pro zaměstnance.
Tabulka 5
Výpočet čistého výsledku podle německého odborného posudku
-
Platby do penzijního fondu
-
ostatní náklady na sociální zabezpečení
+
„ve srovnání s konkurencí obvyklé“ náklady na sociální zabezpečení jako referenční hodnota (základ tvoří podíl zaměstnavatele na sociálním zabezpečení a „ve srovnání s konkurencí obvyklé“ platy (např. minimální mzda z roku 2007))
ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení
+
vyrovnávací platby z regulovaných výnosů (zátěž # 2 - ve srovnání s konkurencí neobvyklá zátěž spojená se sociálním zabezpečením)
Čistý výsledek (nedostatečné či nadměrné vyrovnání)
(214)
Z výpočtů vyplývá, že v období 1995-2007 vyrovnání u zátěže # 2 na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nepostačovalo. V posudku se dokonce tvrdí, že nedostatečné vyrovnání ve prospěch Deutsche Post dosahovalo […] miliard EUR. Prof. Weber dospěl k závěru, že Deutsche Post neobdržela pro své náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, dostatečnou vyrovnávací platbu, a to i v případě, že by cenově regulované výnosy zahrnovaly zátěž # 2.
b) Podle REK 2009 výnosy z cenově regulované oblasti nepostačovaly na pokrytí nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé
(215)
Německo tvrdí, že dokud u cenově regulovaných služeb vznikají ztráty, které nepřekračují náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nelze konstatovat, že regulované zisky skutečně tyto náklady vyrovnávají. Německo proto předložilo stanovisko z posudku (60), které se opírá o REK 2009, s cílem ukázat, že ztráty byly u cenově regulovaných služeb bez výjimky vyšší než náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(216)
Výpočty vycházejí z REK 2009 a u cenově regulovaných služeb předpokládají jako přiměřený zisk ROS ve výši 7 % (zohledněn je rovněž posudek Deloitte-II, o kterém podrobněji pojednává oddíl VI.3.2). Po odečtení tohoto přiměřeného zisku činí ztráta u cenově regulovaných služeb […] miliard EUR, a v období 1995-2007 tak překračuje uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Zisky z cenově regulovaných služeb tedy nebyly dostatečně vysoké, aby pokryly předmětné náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VI.2 Připomínky k vyrovnávacím platbám za poskytování univerzálních služeb
VI.2.1 Státní vyrovnávací platby
(217)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepředstavují výhodu pro Deutsche Post, neboť se v případě těchto plateb ve výši 5 666 miliardy EUR jednalo výhradně o vyrovnávací platby za odvody ve výši 5,838 miliardy EUR, které Deutsche Post musela platit do roku 1995.
(218)
Jak vyplývá z rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007, důvodem těchto odvodů byl dřívější způsob správy pošty, v rámci které existovala povinnost odvádět spolkovému státu ročně asi 10 % provozních výnosů podniku. V období 1989-1995 byly tyto odvody podle § 63 odst. 1 PostVerfG postupně zrušeny. Do roku 1993 musela Deutsche Post odvádět 10 % svých provozních výnosů. Od roku 1993 se výše těchto odvodů postupně snižovala, např. na 10 % provozních výnosů minus 153 milionů EUR v roce 1993. V roce 1994 činily odvody 70 % objemu odvodů z roku 1993. V roce 1995 zaplatila Deutsche Post 50 % z částky odvodů z roku 1993. Celkem Deutsche Post v období 1990-1995 zaplatila odvody ve výši 5,838 miliardy EUR.
(219)
Podle § 63 odst. 4 PostVerfG musely být od odvodů odečteny platby dividend. Komise vzhledem k tomuto ustanovení a k osvobození od přímých a nepřímých daní v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 konstatovala, že tyto odvody musí být považovány za náhradu za osvobození od přímých a nepřímých daní, jakož i za protiplnění za financování, které poskytl spolkový stát jako akcionář.
(220)
Německo na toto konstatování reagovalo a předložilo posudek KPMG, podle kterého nelze odvody považovat za náhradu za daně a dividendy, a to z více důvodů.
(221)
Podle posudku KPMG nelze tyto odvody zařadit mezi daně, neboť se výše těchto odvodů od roku 1931 určovala podle výše provozních výnosů. Proto by bývaly musely být placeny i v letech, ve kterých Deutsche Post vykazovala ztráty. Oproti tomu se výše daní z příjmu podniků určuje podle skutečně dosaženého ročního zisku. Zařazení odvodů mezi daně by tak odporovalo ústavnímu požadavku, podle kterého jsou příjmy podniků zdaňovány podle výkonnosti.
(222)
Také srovnání odvodů s daní z obratu není podle posudku správné. U daně z obratu zahrnuje daňová povinnost také odpočet za obdržené platby, což je u odvodů jinak, takže se výpočet odvodů značně liší od zjištění skutečné povinnosti podniku odvádět daň z obratu.
(223)
Německo dále tvrdí, že odvody nelze zařadit mezi dividendy. Vyplácení dividend souvisí s výsledky příslušného předchozího účetního období, popř. předchozích let. V letech 1990-1995 však Deutsche Post nedosáhla zisků a odvody přesto platila. Tyto odvody proto nejsou dividendy.
(224)
Posudek KPMG dochází k závěru, že odvody nelze zařadit mezi daně či dividendy; podle posudku se spíše jedná o odvod sui generis, který je povinna platit pouze Deutsche Post a její nástupnické podniky.
(225)
S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá předpoklad Komise, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Protože státní vyrovnávací platby prý pouze snížily náklady Deutsche Post na odvody, nevznikla jí tím žádná výhoda, takže se u těchto plateb nejedná o státní podporu.
(226)
Kromě toho Německo uvádí další dva důvody, proč dané státní vyrovnávací platby nepředstavují podporu: zaprvé, jsou prý tyto státní vyrovnávací platby v souladu se zásadou investora v tržním hospodářství, a to vzhledem ke značné návratnosti investic (return on investment, ROI) dosažené v pozdějších letech a vzhledem k vysokým výnosům, kterých Deutsche Post dosáhla svým vstupem na burzu cenných papírů. Zadruhé, státní vyrovnávací platby nepředstavují státní podporu, protože kumulované ztráty univerzálních služeb byly jak podle REK 2009, tak i podle posudku WIK od roku 1990 do 1994 roku vyšší než státní vyrovnávací platby. Deutsche Post tedy za poskytování služeb v rámci své povinnosti univerzální služby podle Německa neobdržela dostatečně vysoké vyrovnávací platby.
VI.2.2 Státní záruka
(227)
Německo tvrdí, že pokračující poskytování záruky spolkového státu podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1994 pro dluhopisy vydané před rokem 1995 nepředstavovalo po roce 1995 selektivní výhodu ve prospěch Deutsche Post, a to z více důvodů.
(228)
Každý podnik v soukromém sektoru nepřestává v případě oddělení dceřiné společnosti ručit za závazky, které jeho dceřiná společnost přijala. I v případě odprodání těchto závazků třetí straně, nepřestává podnik v soukromém sektoru ručit za své zbývající závazky. Německo dále upozorňuje na skutečnost, že původní státní záruka za dané dluhopisy byla nutná pouze proto, že POSTDIENST neměl vlastní právní subjektivitu. Ustanovení § 40 PostVerfG 1989, podle kterého mají dluhopisy Deutsche Bundespost stejnou právní hodnotu jako dluhopisy spolkového státu, má pouze deklaratorní charakter.
(229)
Zadruhé, pro DPAG nevznikla z převzetí dluhopisů podniku POSTDIENST žádná výhoda, neboť DPAG se mohla v roce 1995 refinancovat za nižší úrokovou sazbu. Dluhopisy POSTDIENST měly k 1. lednu 1995 hodnotu celkem 931 milionů EUR, přičemž úroková míra činila průměrně 7,17 % se zbytkovou splatností 8,8 let. Protože krátkodobá úroková míra činila dne 1. ledna 1995 5 % až 5,5 %, vzniklo DPAG nákladové znevýhodnění ve výši 1,7 %, což se projevilo ve vyšších ročních nákladech na úroky ve výši asi 15,3 milionu EUR.
(230)
Zatřetí, na základě srovnání průměrné úrokové míry na trhu platné pro dluhové nástroje upsané soukromými podniky a úrokové míry pro dluhové nástroje POSTDIENST ze dne, kdy byly tyto nástroje původně vydány, si POSTDIENST podle názoru Německa vypůjčil kapitál za úrokovou míru, která byla průměrně vyšší než průměrná úroková míra na trhu. Německo neprovedlo obsáhlé šetření, nýbrž pouze porovnalo úrokovou míru u určitých dluhových nástrojů POSTDIENST s agregovaným průměrem na trhu.
(231)
Německo kromě toho tvrdí, že státní záruky představují existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Protože Deutsche Bundespost byla do konce roku 1994 součástí veřejné správy, považují se tyto dluhové nástroje od jejího založení v roce 1950 za dluh státu. Jestliže by Deutsche Post díky této státní záruce vznikla výhoda, pokud jde o úrokovou míru, musela by být považována za existující podporu. Německo odkazuje také na rozhodnutí Komise ve věci EDF (61), ve kterém byla podobná záruka posouzena jako existující podpora.
VI.2.3 Exkluzivní licence
(232)
Německo tvrdí, že podle rozsudku ve věci PreussenElektra (62) se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní podporu.
(233)
Protože se u výnosů z regulované divize listovních služeb nejednalo o státní zdroje, údajně nepřiměřeně vysoké poplatky za listovní služby by mohly být pouze předmětem řízení podle článku 102 SFEU.
VI.3 Stanovisko spolkové vlády k posudku WIK
VI.3.1 Posudek WIK potvrzuje nutnost státních vyrovnávacích plateb jako kompenzace za čisté náklady spojené s povinností univerzální služby do roku 1995
(234)
Přes veškeré metodické námitky má Německo za to, že posudek WIK potvrzuje názor Německa, podle něhož byly státní vyrovnávací platby jako kompenzace za ztráty, jež Deutsche Post v období 1990-1995 vykázala z důvodu poskytování univerzálních služeb, nutné.
(235)
Veškeré nadměrné zisky po roce 1995 nelze brát v potaz, jelikož státní vyrovnávací platby byly vyčerpány na čisté náklady spojené s povinností univerzální služby, které musela Deutsche Post nést do roku 1995. Prohlášení záporného rozhodnutí z roku 2002 Tribunálem za neplatné rovněž potvrdilo, že něco, co již „vyčerpáno“ bylo, nelze vyčerpat podruhé. Jelikož státní vyrovnávací platby již byly vyčerpány na uhrazení ztrát vzniklých do roku 1995, nemohly být použity později k financování nadměrných zisků.
VI.3.2 Chybné stanovení referenční hodnoty pro přiměřený zisk
(236)
S ohledem na posudek Deloitte spočívá hlavní námitka Německa v tom, že posudek WIK při stanovení referenční hodnoty bral v potaz příliš mnoho malých podniků. Jako srovnatelné podniky měly sloužit především velké společnosti v oblasti balíkových služeb a logistiky, jejichž sítě lze co do velikosti a komplexnosti srovnat se sítěmi Deutsche Post (63).
(237)
Posudek Deloitte-II vychází z toho, že odpovídajícími srovnatelnými společnostmi pro Deutsche Post jsou podniky v odvětví balíkových zásilek a poštovních služeb, jež disponují rozsáhlými a komplexními sítěmi pro vyzvedávání a doručování zásilek. Vzhledem k úsporám z rozsahu, dosahu a hustoty, jež jsou pro poštovní sítě typické, jsou velké podniky pro účely srovnání relevantnější než podniky malé. Společnosti, které se věnují přepravě zboží a logistice, by mohly do určité míry sloužit jako srovnatelné podniky, jelikož používají stejná aktiva.
(238)
V posudku-Deloitte II se tak za srovnatelné podniky považují pouze společnosti s ročním obratem přesahujícím 100 milionů EUR. Tímto způsobem se dospěje k pouze malé skupině srovnatelných podniků. Jedná se o velké mezinárodní provozovatele balíkových kurýrních služeb (UPS, FedEx a TNT Express) a jiné poskytovatele poštovních služeb (převážně ze Spojených států a Spojeného království).
(239)
V období 1998-2007 se u této srovnatelné skupiny dospělo k mediánu ROS ve výši 7,4 % a třetímu kvartilu ROS ve výši 12 %, což představuje horní hranici pro přiměřený zisk. U větší srovnatelné skupiny 18 logistických společností a 19 provozovatelů přepravy zboží dospělo k mediánu ROS mezi 4,6 % a 5,7 %, nicméně v posudku Deloitte-II byly ohledně srovnatelnosti těchto podniků s Deutsche Post vyjádřeny určité pochybnosti.
(240)
Na základě údajů ohledně obou srovnatelných skupin se v posudku Deloitte-II doporučuje rozpětí ROS mezi 6,1 % a 11,7 % jako referenční hodnota pro přiměřený zisk.
(241)
Pokud jde o stanovení rozpětí přiměřeného zisku na základě srovnatelné skupiny, poukazuje posudek Deloitte-II na to, že přiměřený zisk je v případě, kdy se pro něj jako referenční hodnota použije prosté víceleté ROS, stanoven jako příliš nízký, jelikož i) mezi jednotlivými roky dochází k významným a systematickým výkyvům a ii) mezi podniky ze stejného odvětví mohou existovat značné rozdíly, pokud jde o jejich ziskovost. Při použití příliš nízké referenční hodnoty pro přiměřený zisk existuje riziko neprovedení účinných investic.
(242)
Jak je již zdůrazněno v posudku Deloitte-I, je v posudku WIK při stanovování referenční hodnoty pro přiměřený zisk na základě mediánu srovnatelných podniků zcela pominuta vyšší efektivita, jíž Deutsche Post dosáhla z převážné části po roce 1990. V souladu s body 14 a 18 rámce Společenství z roku 2005 by však měla být u přiměřeného zisku zavedena „kritéria, která se budou mimo jiné týkat i kvality poskytované služby a přírůstků produktivity.“
(243)
Podle toho by se měla referenční hodnota pro přiměřený zisk zakládat na ročním rozpětí. Zisky, jež se blíží horní hranici rozpětí či jej dokonce přesahují, by mohly naznačovat, že průměrný podnik překročil referenční hodnotu díky lepším provozním či obchodním výsledkům. Tyto zisky by měly regulační orgány povolovat, a takto motivovat k dalšímu zvyšování efektivity.
(244)
Německo také podotýká, že výše přiměřeného zisku musí být v souladu s dřívějšími rozhodnutími, v nichž bylo pro železniční a autobusové společnosti schváleno rozpětí ROS mezi 7 % a 8 % (64).
VI.3.3 Nepřiměřené přidělení a ocenění nákladů
(245)
Německo znovu zdůrazňuje, že jakékoliv nové přidělení zátěže spojené s univerzální službou ke komerčním službám není z věcného ani právního hlediska udržitelné. Podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (65) mají být veškeré další čisté náklady vzniklé při plnění povinnosti univerzální služby financovány z výnosů monopolu v oblasti listovních zásilek a nikoliv z výnosů komerčních služeb.
(246)
Německo mimo to zastává stanovisko, že určité náklady Deutsche Post jsou v posudku WIK podhodnoceny:
-
Odvody, jež musela Deutsche Post platit do roku 1995, měly být odečteny jako náklady a neměly být použity jako zástupná hodnota pro kapitálové náklady, případně pro přiměřený zisk. S přihlédnutím k posudku KPMG Německo odmítá zjištění posudku WIK, že odvody by mohly být chápány jako náhrada za platby daní ze zisku nebo platby dividend. Německo trvá na tom, že odvody by pro Deutsche Post představovaly zátěž, již nelze odůvodnit ani z věcného ani z hospodářského hlediska. Spolu se stanovením přiměřeného zisku jako odměny za investovaný kapitál proto odvody měly být zohledněny jako náklady na univerzální službu.
-
V případě nákladů na odpisy se mělo vycházet z realistických hodnot dlouhodobých aktiv uvedených v daňovém účetnictví, a nikoliv z nízkých účetních hodnot v roční účetní závěrce.
-
V plném rozsahu měly být zohledněny náklady na platby doplňkových důchodů pro soukromé zaměstnance.
VI.4 Stanovisko k připomínkám třetích stran
VI.4.1 Dotování penzí
(247)
Německo připomíná, že Deutsche Post nebyla v roce 1995 ani právně vázána, ani z hospodářského hlediska s to převzít penzijní závazky. Ve smyslu rozhodnutí Komise ve věci Poste Italiane (66) tak náklady na penze představovaly dluhy státu. Dotování penzí nijak Deutsche Post finančně nezvýhodnilo.
(248)
Zatímco UPS zdůrazňuje, že běžný provozovatel musí nést vlastní náklady na penze sám, Německo tvrdí, že se u nákladů na penze úředníků jednalo o náklady, jež byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které nelze srovnávat s příspěvky na sociální zabezpečení, jež za své zaměstnance odváděli konkurenti Deutsche Post. Ti odváděli do systému sociálního zabezpečení pouze příspěvky zaměstnavatele a nemuseli nést na základě stávajících penzijních nároků žádnou zděděnou zátěž.
(249)
Německo zdůrazňuje, že je třeba provést výpočet nadměrné vyrovnávací platby, jelikož stanoviska UPS a FFPI vycházela z předpokladu, že takový výpočet provede Komise, aby nadměrnou vyrovnávací platbu pro Deutsche Post prokázala
VI.4.2 Vyrovnávací platba za poskytování univerzálních služeb
(250)
S poukazem na zprávu odborníků NERA z roku 2006 Německo zdůrazňuje, že sama Komise ve spojení s věcí státní podpory COMP/37.821 vycházela z toho, že výnosy z kapitálu, jež pro divizi listovních služeb podniku DPWN odhaduje zpráva odborníků NERA, nepostačují k tomu, aby byla pro účely článku 102 SFEU prokázána existence nepřiměřeně vysokých poplatků za listovní služby.
(251)
V obecné rovině se Německo domnívá, že výnosy z kapitálu nejsou pro zjištění nadměrných zisků vhodné. Při nižší kapitálové náročnosti může jít vysoký výnos z kapitálu ruku v ruce s nižším výnosem z prodeje. Jelikož se většina rizik pojí s příjmy a náklady, je - zejména u podniků s nízkou kapitálovou náročností - vhodným měřítkem ke zjištění nadměrného zisku výnos z prodeje. Pokud se - tak jako ve zprávě odborníků NERA - použije jako pomocné měřítko zisku výnos z prodeje, vyjde najevo, že Deutsche Post měla vyšší výnos z prodeje než Royal Mail, avšak mnohem nižší než TNT. Výnosy z prodeje, jež zpráva odborníků NERA odhaduje u divize listovních služeb DPWN, tak zdaleka nedosahovaly referenční hodnoty pro nadměrné zisky.
(252)
Německo proto zastává stanovisko, že zpráva odborníků NERA z roku 2006 ani její aktualizované znění nemají pro vyšetřování ve věci státní podpory význam a neposkytují dostatečné důkazy o existenci nadměrných zisků.
(253)
Proti tvrzení UPS, podle něhož nákladové účetnictví Deutsche Post nepředstavuje dobrý základ pro analýzu výnosů a zátěže univerzální služby, se Německo ohrazuje tím, že nákladové účetnictví bylo zkontrolováno a schváleno auditory i poštovním regulačním orgánem a že je v souladu s ustanoveními směrnice 97/67/ES.
(254)
Pokud jde o dohody o převodních cenách mezi Deutsche Post a DPEED, zdůrazňuje Německo, že tyto dohody splňují požadavky rozhodnutí o kartelové dohodě z roku 2001. Deutsche Post podávala Komisi pravidelné zprávy o jejich dodržování. Ze strany Komise dosud nezazněly žádné námitky.
(255)
Kromě toho Německo vznáší námitku proti zařazení převodů majetku (aktiva v podobě nemovitostí a infrastruktury) na Deutsche Post, jež provedlo Německo v roce 1995, do výpočtu nadměrné vyrovnávací platby. Německo v této záležitosti poskytlo příslušné informace již v rámci svých připomínek k rozhodnutí o zahájení řízení z roku 1999. Jelikož Komise nevznesla v záporném rozhodnutí z roku 2002 proti těmto opatřením námitky ani je nijak nezmínila ve svém rozhodnutí o zahájení řízení z roku 2007, nemohou být tyto převody majetku předmětem nynějšího vyšetřování.
VI.4.3 Výše platů
(256)
Německo souhlasí s tím, aby byly jako referenční hodnota pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádějí konkurenti Deutsche Post, použity tržní platy. Taková referenční hodnota je však v rozporu s rozhodnutím o rozšíření řízení z roku 2011, jelikož Komise k výpočtu příspěvků na sociální zabezpečení odvedených konkurenty Deutsche Post používá upravené hrubé platy úředníků, a nikoliv platy tržní. Podle posudku prof. Webera odpovídá tržní plat přibližně […] % hrubého platu úředníků. Použití upravených hrubých platů úředníků jako referenční hodnoty pro výpočet výše příspěvků na sociální zabezpečení proto není vhodné.
(257)
Podle Německa nelze uznat předpoklad BIEK, že Deutsche Post použila jako referenční hodnotu pro výpočet nákladů na platy, jež musí oproti svým konkurentům nést, dohodnuté mzdy v odvětví dopravy. Z posudku prof. Webera vyplývá, že Deutsche Post vypočítala tržní platy na základě platů skutečně vyplácených jejími konkurenty.
VII. POSOUZENÍ DOTOVÁNÍ PENZÍ Z HLEDISKA STÁTNÍ PODPORY
VII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(258)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(259)
Dotování penzí se opírá § 16 PostPersG 1994 a je financováno ze státního rozpočtu, takže jej lze přičítat státu a je ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU poskytováno ze státních prostředků. Jelikož dotování penzí je určeno pouze penzijnímu fondu a jeho účelem je snížit Deutsche Post náklady na penze úředníků, a Deutsche Post z něj tedy má prospěch, je selektivní.
VII.1.1 Finanční zvýhodnění na základě penzijní reformy z roku 1995
(260)
Na základě rozsudku ve věci Combus Německo tvrdí, že z dotování penzí žádná finanční výhoda neplyne, jelikož toto dotování zbavilo Deutsche Post nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(261)
Ke zjištění toho, zda byla prostřednictvím dotování penzí poskytnuta selektivní finanční výhoda, je třeba posoudit, zda jím byla Deutsche Post zbavena nákladů, jež by určitý podnik v obvyklém případě musel nést sám, čímž bylo narušeno běžné fungování tržních sil (67).
(262)
Komise nemůže argumentaci Německa založenou na rozsudku ve věci Combus přijmout. Poukazuje na to, že rozsudek ve věci Combus nebyl Soudním dvorem potvrzen. Různé rozsudky Soudního dvora vyvracejí teorii, že na opatření na kompenzaci strukturálního znevýhodnění nelze pohlížet jako na státní podpory. Podle příslušné ustálené judikatury Soudního dvora je existenci podpory nutno posuzovat z hlediska dopadů a nikoliv z hlediska příčin nebo cílů státního opatření (68). Z judikatury Soudního dvora rovněž vyplývá, že pod pojem podpory spadají i výhody poskytnuté veřejnými orgány, které v různých formách snižují náklady, jež obvykle nese podnik (69). Podle Soudního dvora navíc náklady na odměny zaměstnanců zatěžují rozpočet podniků již ze své podstaty, a to bez ohledu na to, zda tyto náklady vyplývají ze zákonných povinností nebo kolektivních smluv či nikoliv (70). V této souvislosti Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že státní opatření má kompenzovat dodatečné náklady, k automatickému vyloučení existence podpory nepostačuje (71).
(263)
Podle Komise jsou náklady spojené s plněním platebních závazků, jež podniku náleží podle pracovněprávních předpisů nebo kolektivních smluv s odbory, tj. například náklady na penze, součástí běžných nákladů, jež musí podnik pokrýt z vlastních zdrojů (72). Tyto náklady musí být považovány za náklady vyplývající z hospodářské činnosti podniku (73). V tomto ohledu nehraje roli, zda podnik nese penzijní náklady formou přímého financování penzí svých bývalých zaměstnanců (jako v případě úředníků zaměstnaných u Deutsche Post) nebo formou příspěvku do důchodového pojištění soukromých zaměstnanců, kde jsou pak tyto příspěvky použity k financování důchodů všech soukromých zaměstnanců. Rozhodující je, že podniky tím či oním způsobem nesou penzijní náklady v plném rozsahu.
(264)
Komise dále poznamenává, že Deutsche Bundespost má od svého založení v roce 1950 právní formu „zvláštního majetku“ (Sondervermögen). „Zvláštní majetek“ sice není samostatným právním subjektem, ale má vlastní rozpočtové řízení a účetnictví (§ 3 PostVwG 1953 a § 48 HGrG (74)). Podle správních předpisů platných pro státní orgány musí jejich rozpočtový plán zahrnovat výdaje na zaměstnance, mezi něž patří i náklady na penze bývalých úředníků těchto státních orgánů, kteří odešli do důchodu (§ 10 HGrG). Deutsche Post tak od roku 1950 hradila tyto náklady ze svých výnosů. Podle § 15 PostVwG 1953 jsou dotace ze spolkové pokladny pro Deutsche Post výslovně zakázány. Toto ustanovení bylo přejato do § 37 odst. 1 PostVerfG 1989.
(265)
V PostVerfG 1989 je tato povinnost potvrzena v oddíle o personálních a sociálních otázkách. Podle § 54 odst. 2 PostVerfG 1989 byla Deutsche Post povinna financovat všechny náklady včetně penzí pro své úředníky z vlastních zdrojů.
(266)
Po druhé reformě pošty v roce 1995 náležely platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků nadále Deutsche Post (podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994), částečně však byla Deutsche Post osvobozena od úhrady nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 odváděla Deutsche Post za roky 1995 až 1999 do penzijního fondu roční paušální částku ve výši 2,045 miliardy EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 byly roční paušální částky od roku 2000 nahrazeny příspěvkem ve výši 33 % úhrnu platů úředníků. Kromě toho přebírá podle stejného ustanovení zbývající náklady na penze od roku 1995 spolkový stát. Na obrázku č. 1 jsou znázorněny roční platby ze spolkového rozpočtu za jednotlivé roky počínaje rokem 1995 a částkou 151 milionů EUR.
(267)
Z toho vyplývá, že argumenty, jimiž chce Německo prokázat, že DPAG musela nést vyšší náklady na penze než její soukromí konkurenti., nejsou pro otázku, zda dotování penzí představuje státní podporu, relevantní; měly by však být zohledněny v rámci posuzování slučitelnosti.
(268)
Německo uvedlo, že při posuzování, zda pro Deutsche Post z dotování penzí plynulo zvýhodnění, je třeba příspěvek odváděný Deutsche Post do penzijního fondu porovnat s podílem soukromých zaměstnavatelů na příspěvcích do důchodového pojištění bez podílu zaměstnanců. Tento argument se týká slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, ale pro úplnost je třeba na tomto místě zaprvé poznamenat, že zaměstnavatel je povinen odvádět na sociální zabezpečení podíl zaměstnance na celkovém příspěvku, který je nutné za tohoto zaměstnance zaplatit z jeho hrubého platu. Zadruhé - a to je podstatnější - je v případě, kdy členský stát sníží zaměstnancům určitého podniku zátěž, kterou by jinak museli nést sami, příslušný zaměstnavatel zvýhodněn, jelikož se tímto opatřením snižuje rozdíl mezi hrubým a čistým platem. Zaměstnavatelé tak mohou zaměstnávat, případně udržet zaměstnance za nižší hrubé platy. Zvýhodnění v souvislosti s podílem zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení proto zároveň představuje i zvýhodnění pro zaměstnavatele.
(269)
Německo dále argumentovalo, že pro Deutsche Post vyplývá finanční výhoda z vyrovnávacích plateb za její - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - náklady na sociální zabezpečení pouze v případě, pokud by tyto vyrovnávací platby pro Deutsche Post převyšovaly ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post musela za své úředníky v cenově regulovaném i neregulovaném odvětví nést. Komise připomíná, že skutečnost, že opatření má podobu vyrovnávací platby, předem nevylučuje, že toto opatření představuje státní podporu, a odkazuje na 260. bod odůvodnění.
(270)
Německo trvá na svém stanovisku, že subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků byl vždy spolkový stát. Jelikož penzijní reforma z roku 1995 na závazku spolkového státu vůči úředníkům nic nezměnila, nevzniká Deutsche Post dotováním penzí žádná finanční výhoda.
(271)
Není pochyb o tom, že před rokem 1995 i po něm ručil za financování nároků na penze úředníků v konečném důsledku spolkový stát, ačkoliv Komise by chtěla poznamenat, že podle § 3 PostVwG 1953 a § 2 PostVerfG 1989 ručí za závazky „zvláštního majetku“ jednoznačně pouze „zvláštní majetek“. Platby penzí však byly do roku 1995 podle platných poštovních i obecných právních předpisů zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost. Tyto platby musely být hrazeny v plné výši z dosažených výnosů „zvláštního majetku“. Pro posouzení opatření z hlediska státní podpory není rozhodující, kdo v konečném důsledku ručí za financování nároků na penze úředníků. Rozhodujícím faktorem je, kdo je musel podle platné právní úpravy financovat za běžných okolností. Podle PostVwG 1953, HGrG a PostVerfG 1989 jednoznačně náleží tato povinnost v plném rozsahu Deutsche Post.
(272)
Náklady na penze mimo to představují pro každý podnik bez ohledu na to, zda je veřejný nebo soukromý či zda má či nemá právní subjektivitu, běžné provozní náklady. Jak mezi členskými státy, tak uvnitř členských států se rozvinula široká řada mechanismů financování penzí. Uplatňují se různé systémy, často podle okamžiku nástupu do zaměstnání. Deutsche Post tak musí za své zaměstnance, včetně svých úředníků, nést náklady na penze stejným způsobem jako jiné podniky. Rozdíl ve způsobu financování penzí úředníků a důchodů soukromých zaměstnanců nemá na povinnost Deutsche Post započítávat financování penzí do svých běžných provozních nákladů vliv. Přijetí argumentace Německa by znamenalo, že stát může veřejným podnikům snížit náklady, jež souvisejí s jejich běžným provozem.
(273)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post nikdy nedisponovala dostatečnými vlastními zdroji na financování nároků na penze svých úředníků, opomíjí skutečnost, že posouzení existence finanční výhody je na hospodářské výkonnosti podniku nezávislé.
(274)
Jelikož penzijní reforma z roku 1995 částečně Deutsche Post zbavila povinnosti financovat nároky na penze svých úředníků, vyplynula pro Deutsche Post finanční výhoda.
VII.1.2 Narušení hospodářské soutěže a vliv na obchod
(275)
Podpora poskytnutá členským státem ovlivňuje obchod uvnitř Unie, pokud v rámci tohoto obchodu posiluje postavení určitého podniku proti jeho konkurentům. K tomu, aby určité opatření narušovalo hospodářskou soutěž a ovlivňovalo obchod mezi členskými státy, postačuje podle ustálené judikatury (75) pouze skutečnost, že příjemce podpory soutěží s ostatními podniky na trhu otevřeném hospodářské soutěži.
(276)
V Německu byly trhy v případě balíkových zásilek, novin a časopisů vždy otevřeny hospodářské soutěži. Na těchto trzích společnost POSTDIENST vždy soutěžila s jinými podniky, a to i z jiných členských států (jako např. UPS, FedEx, TNT Express, GLS či DPD). Od roku 1998 do roku 2007 DPAG postupně přicházela o exkluzivní licenci na listovní zásilky. Po otevření trhu hospodářské soutěži na něj vstoupily nové podniky. Proto podpora ovlivňuje obchod mezi členskými státy a může narušovat hospodářskou soutěž.
(277)
V tomto ohledu Komise rovněž poznamenává, že Deutsche Post a její holdingová společnost DPWN začaly v roce 1997 přebírat balíkové služby na evropských a mezinárodních trzích: již v roce 1999 měla DPWN na evropských trzích v oblasti balíkových a expresních kurýrních služeb vedoucí postavení s ročními výnosy ve výši cca 4,6 mld. EUR. Převzetím DHL v roce 1998 rozšířila DPWN svou působnost na Asii a Severní Ameriku. Po dalších převzetích v oblasti logistiky (např. společnosti Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) se DPWN stala jedním největších poskytovatelů služeb letecké a námořní nákladní dopravy a globálních logistických služeb. Kromě toho začala DPWN působit i na poštovních trzích mimo Německo (např. převzetí podniku Unipost ve Španělsku a podniku Williams Lee ve Spojeném království). V letech 1998 až 2007 DPWN získala podniky v celkové hodnotě přibližně 21 mld. EUR (76).
(278)
Komise proto dochází k závěru, že dotování penzí představuje podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 1 SFEU
(279)
Podle názoru Německa má být dotování penzí, pokud se má vůbec v jeho případě jednat o podporu, považováno za existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999. Německo tvrdí, že od vstupu příslušného ustanovení v německé ústavě v roce 1953 v platnost je stát konečným dlužníkem a subjektem povinným financovat nároky na penze úředníků. Německo nadále zastává stanovisko, že zřízení penzijního fondu na této povinnosti nic nezměnilo.
(280)
Podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999 zahrnuje pojem existující podpory všechny podpory existující v příslušných členských státech před vstupem Smlouvy v platnost, to znamená režimy podpor a jednotlivé podpory, které byly zavedeny před vstupem Smlouvy v platnost a zůstávají použitelné i po něm.
(281)
Podle platných poštovních i obecných právních předpisů byly platby penzí do roku 1995 zahrnuty do rozpočtu „zvláštního majetku“ Deutsche Bundespost a musely být v plné výši hrazeny z dosažených výnosů „zvláštního majetku“ (pro podrobné posouzení těchto předpisů viz body odůvodnění 262 a 263). Před druhou poštovní reformou v roce 1995 proto byla Deutsche Post povinna financovat výdaje na penze svých úředníků z vlastních zdrojů, a nedostávala žádnou podporu, která by byla určena na snížení penzijních nákladů Deutsche Post.
(282)
Založení DPAG a zřízení poštovního penzijního fondu v roce 1995 znamenalo zcela novou úpravu financování penzí úředníků. Po této druhé poštovní reformě v roce 1995 převzala Deutsche Post základní platební povinnost a povinnost nést náklady ve spojitosti s majetkoprávními nároky úředníků podle § 2 odst. 3 PostPersRG 1994, částečně však byla zbavena nákladů na penze úředníků. Podle § 16 odst. 1 a 2 PostPersRG 1994 již Deutsche Post nebyla povinna financovat náklady na penze prostřednictvím paušálních plateb (období 1995-1999) či stanovených příspěvků (od roku 2000). Zbývající deficit byl od té doby kryt dotováním penzí.
(283)
Proto se u dotování penzí jedná o novou podporu, jelikož bylo zavedeno v roce 1995.
(284)
Pokud jde o odkaz Německa na prohlášení Komise ve věci T-266/02, poukazuje Komise nejdříve na to, že Tribunál v bodě 54 rozsudku představuje stanovisko Německa (a nikoliv, jak uvádí Německo, stanovisko Komise). Z bodu 54 rozsudku vyplývá, že v záporném rozhodnutí z roku 2002 nebylo i podle názoru Německa dotování penzí posuzováno. V bodě 61 rozsudku je uvedeno stanovisko Komise:
„Komise zaprvé namítá, že … v rámci napadeného rozhodnutí měla za to, že byly relevantní pouze platby provedené DB-Telekom.“
(285)
Rozsudek tedy nepodporuje stanovisko Německa, že prohlášením zmocněnce Komise bylo dotování penzí implicitně povoleno. V každém případě je zjevné, že takové prohlášení by nemohlo mít tento účinek.
(286)
Nadto Tribunál ve věci T-421/07 (77) rozhodl, že předmětem rozhodnutí o zahájení vyšetřovacího řízení z roku 1999 bylo i dotování penzí a že řízení ohledně tohoto opatření nebylo záporným rozhodnutím z roku 2002 ukončeno.
(287)
Jelikož Komise nikdy nepřijala žádné rozhodnutí, podle něhož by dotování penzí nepředstavovalo podporu nebo by představovalo podporu slučitelnou s vnitřním trhem, dochází Komise k závěru, že dotování penzí představuje nové opatření podpory.
VII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(288)
Výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 SFEU a v čl. 107 odst. 3 písm. a) a b) SFEU jednoznačně nelze použít.
(289)
Komise vzala v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 do úvahy možnost, že dotování penzí jakožto vyrovnávací platba za poskytování veřejných služeb podle čl. 106 odst. 2 SFEU by mohlo být alespoň částečně slučitelné s vnitřním trhem. Ve své odpovědi na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Německo zdůraznilo, že dotování penzí by v případě, že představuje podporu, mělo být posuzováno nikoliv na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, nýbrž na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 Komise dále popsala metodu pro posouzení slučitelnosti dotování penzí na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, k čemuž Německo sdělilo své připomínky.
(290)
Podle judikatury Soudního dvora (78) je na členském státu, aby uvedl možné důvody pro slučitelnost s vnitřním trhem a prokázal, že předpoklady pro tuto slučitelnost jsou splněny. Z uvedeného rozsudku zejména vyplývá, že Komise v této věci není povinna slučitelnost dotování penzí s vnitřním trhem na základě čl. 106 odst. 2 SFEU posuzovat, pokud členský stát a příjemce dotací případné posouzení slučitelnosti na uvedeném základě výslovně odmítnou.
(291)
Komise proto posoudí, zda se v případě dotování penzí jedná o podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU mohou být za slučitelné s vnitřním trhem prohlášeny podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(292)
Podle judikatury může Komise státní podpory prohlásit za slučitelné s vnitřním trhem, pokud přispívají k dosažení cíle společného zájmu (79), jsou pro dosažení tohoto cíle nezbytné (80) a pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem (přiměřenost).
VII.3.1 Otevření trhu v poštovním odvětví jako cíl společného zájmu
(293)
Poštovní služby přispívají k sociální, hospodářské a územní soudržnosti v Unii. Otevření poštovních služeb hospodářské soutěži, jež na úrovni EU započalo v roce 1998, vedlo ke zvýšení kvality a účinnosti a k lepší orientaci na uživatele (81). Otevření trhu umožnilo vytvoření vnitřního trhu poštovních služeb. Přispívá tak k cíli vytváření vnitřního trhu stanovenému v čl. 3 odst. 3 Smlouvy o EU.
(294)
Poté, co se v roce 1995 Deutsche Post přeměnila na akciovou společnost, nezaměstnala žádné další úředníky. Závazky v oblasti sociálních dávek pro úředníky tak mají svůj původ v době před otevřením poštovního trhu hospodářské soutěži. Jsou srovnatelné s tzv. „uvízlými náklady“ vyplývajícími ze závazků, jež byly přijaty před počátkem otevírání trhu a kterým již v konkurenčním tržním prostředí nelze za stejných podmínek dostát, jelikož zavedený provozovatel již není s to přenést příslušné náklady na uživatele. Pokud by Deutsche Post nebyla bývala alespoň částečně této „zděděné“ zátěže zbavena, bývala musela by trh opustit.
(295)
Komise uznala, že k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie musí dojít za přijatelných hospodářských podmínek (82). Proto v řadě svých rozhodnutí povolila státní podpory, kterými členské státy zavedeným provozovatelům uleví od části zděděné zátěže v oblasti penzijních závazků (83).
VII.3.2 Nutnost a přiměřenost dotování penzí
(296)
Komise zastávala ve své rozhodovací praxi stanovisko, že snížení penzijních nákladů je třeba omezit na takovou míru, jež je nezbytná k vyrovnání sazby příspěvků na sociální zabezpečení, které jako náklady nese zavedený provozovatel, se sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u jeho konkurentů (84).
(297)
V nynější věci Komise uznává, že Deutsche Post by bez státního zásahu, kterým je osvobozena od části penzijních závazků vůči svým úředníkům, nebyla schopna se prosadit vůči svým konkurentům. Zátěž z minulosti spojená se sociálním zabezpečením, kterou její konkurenti nést nemusí, by ji mohla donutit opustit části trhu poštovních služeb podléhající hospodářské soutěži.
(298)
V rozhodnutí La Poste Komise poprvé posuzovala nutnost a přiměřenost opatření podpory, kterým se snižovaly náklady na penze úředníků zaměstnaných před otevřením trhu. V uvedeném rozhodnutí Komise zjišťovala, zda dotování penzí vyrovnává výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení mezi zavedeným provozovatelem a ostatními podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek (85).
(299)
V nynějším rozhodnutí bude Komise postupovat stejným způsobem. Analýza Komise bude probíhat ve třech krocích:
-
Nejdříve Komise zjistí výši příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek.
-
Následně musí zjistit výši příspěvků na sociální zabezpečení, které za své úředníky odvádí Deutsche Post.
-
Nakonec musí ověřit, zda jsou zjištěné příspěvky stejně vysoké.
VII.3.2.1 Výše příspěvků na sociální zabezpečení ostatních podniků v odvětví listovních a balíkových zásilek
(300)
Výše příspěvků na sociální zabezpečení se určí pomocí dvou faktorů: sazby příspěvků a platového základu, na který se sazba použije.
a) Výpočet referenční sazby
(301)
Soukromí konkurenti musí podíl zaměstnavatele i podíl zaměstnance financovat ze svých výnosů. Jak vyplývá z obrázku 2, pohybovala se celková sazba příspěvků od roku 1995 mezi 38 % a 42 % hrubého platu soukromého zaměstnance (hrubý plat = čistý plat + podíl zaměstnance). Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení se v obou případech pohyboval mezi 19 % a 21 % hrubého platu (pro podrobnější časové posloupnosti viz příloha).
(302)
Na rozdíl od podílu soukromých zaměstnanců na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnuje podíl úředníků pouze 30 % až 50 % jejich nákladů na zdravotní péči, avšak žádné další příspěvky na jejich penzijní náklady a náklady na zdravotní či dlouhodobou péči. Příspěvek Deutsche Post tak přesahuje podíl soukromého zaměstnavatele a zahrnuje celkové penzijní náklady i zbývající náklady na zdravotní a dlouhodobou péči.
(303)
Při stanovování příslušné referenční sazby pro Deutsche Post je třeba přihlédnout k tomu, že příspěvek úředníků je nižší než příspěvek soukromých zaměstnanců.
(304)
Pokud jde o příspěvek úředníků na jejich náklady na zdravotní a dlouhodobou péči, jenž dosahuje 30 % až 50 %, lze předpokládat, že svými hospodářskými dopady vesměs odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zákonné zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče (jenž např. v roce 2006 činil 8,50 % hrubého platu soukromých zaměstnanců).
(305)
Jelikož úředníci neplatí žádné příspěvky na zákonné důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, musí Deutsche Post převzít příslušnou částku, aby skutečně odváděla příspěvky na sociální zabezpečení ve výši odpovídající příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež musí soukromý podnik financovat ze svých výnosů.
(306)
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post (dále jen „referenční sazba“) musí proto - tak, jak je znázorněno v tabulce - zahrnovat celkové sazby příspěvků (= podíl zaměstnavatele + podíl zaměstnance) na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti, jakož i podíl zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče.
Obrázek 7
Stanovení referenční sazby příspěvků na sociální zabezpečení Deutsche Post
(307)
Jak vyplývá z obrázku 8, pohybovala se referenční sazba v letech 2003-2010 mezi 30 % a 34,1 % hrubého platu soukromých zaměstnanců (86).
(308)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele. Jak ale ukazuje následující zjednodušený příklad (založený na sazbách příspěvků v roce 2006), vyplývala by pro Deutsche Post v porovnání se soukromými konkurenty výrazná výhoda, pokud by referenční sazba odpovídala pouze podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení:
1)
Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí úředníkovi, příp. soukromému zaměstnanci stejný čistý plat ve výši 79,5 EUR.
2)
Podíl zaměstnavatele a podíl zaměstnance na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení činí v obou případech 20,5 % hrubého platu soukromého zaměstnance. Sečtou-li se čistý plat 79,5 EUR a podíl zaměstnance 20,5 EUR, činí výsledný hrubý plat 100 EUR. Celkově tak příspěvky na sociální zabezpečení dosahují 41 EUR (= 41 % hrubého platu soukromého zaměstnance).
3)
Německo zastává názor, že Deutsche Post by měla platit pouze podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, který doplňuje příspěvek úředníka na náklady na zdravotní péči (jež jsou jako příspěvek soukromého zaměstnance na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče stanoveny na 7,5 EUR).
4)
Německo počítá podíl zaměstnavatele na základě příslušného platu úředníka, který činí 87 EUR (součet čistého platu 79,5 EUR a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči 7,5 EUR). Náklady na sociální zabezpečení tak jsou součtem 17,8 EUR (podíl zaměstnavatele 20,5 % z příslušného platu úředníka 87 EUR) a příspěvku úředníka na náklady na zdravotní péči ve výši 7,5 EUR.
5)
Podle propočtů Německa by náklady na sociální zabezpečení úředníků činily pouze 25,3 EUR oproti 41 EUR v případě soukromých zaměstnanců.
(309)
Třebaže Deutsche Post a soukromý konkurent vyplácí tentýž čistý plat, musela by Deutsche Post nést náklady na sociální zabezpečení dosahující pouze 62 % příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení u soukromých zaměstnanců, pokud je podíl zaměstnance na příspěvcích na sociální zabezpečení zahrnut v referenční hodnotě.
(310)
Dále je třeba konstatovat, že podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení (od roku 1995 mezi 19 % a 21 %) byl rovněž značně nižší než sazba příspěvků 33 % z příslušných platů úředníků, jež je v poštovním zákoně z roku 1995 stanovena jako referenční hodnota pro příspěvek Deutsche Post do penzijního fondu. Německý zákonodárce tedy nezamýšlel, že by Deutsche Post měla financovat pouze podíl zaměstnavatele, nýbrž ukládal Deutsche Post podstatně vyšší příspěvek na pokrytí nákladů na penze úředníků i převzetí zbývajících nákladů na sociální zabezpečení (např. příspěvku na náklady na zdravotní péči úředníků).
(311)
Proto Komise odmítá použití podílu zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení jako referenční sazby, jelikož úředníci - na rozdíl od soukromých zaměstnanců - nepřispívají povinně na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky v každém případě zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že Deutsche Post i soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
b) Výpočet platového základu
(312)
Jelikož by se výše příspěvků na sociální zabezpečení, jež za své úředníky platí Deutsche Post, měla rovnat výši příspěvků na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, jež odvádějí soukromí konkurenti, je důležité, aby pro Deutsche Post platila nejen stejně vysoká sazba příspěvků, ale také aby tato sazba byla použita na odpovídající platový základ. Jak bylo znázorněno na výše uvedeném příkladu, vede výpočet podílu zaměstnavatele ve výši 20,5 % na základě příslušných platů úředníků k příspěvku činícímu 17,8 EUR, zatímco soukromý konkurent musí odvádět 20,5 EUR (20,5 % na základě hrubého platu ve výši 100 EUR).
(313)
Proto je třeba stanovit hrubý plat úředníků, který bude představovat ekvivalent platového základu pro hrubý plat soukromých zaměstnanců. Předpokládá se, že příspěvek úředníků na náklady na zdravotní péči odpovídá příspěvku soukromých zaměstnanců na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Zbývající rozdíl mezi hrubým platem a skutečným platem tak představuje podíl zaměstnance na příspěvcích na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Pomocí následující rovnice se provede přepočet skutečného platu na hrubý plat, jenž odpovídá hrubému platu soukromých zaměstnanců.
Tabulka 6
Výpočet hrubého platu úředníků (na základě sazeb příspěvků v roce 2006)
Hrubý plat úředníků =
(314)
Vezmou-li se v potaz například sazby příspěvků v roce 2006, je hrubý plat úředníků o 15 % vyšší než jejich skutečný plat. Tento procentní podíl tak vyčísluje chybu, ke které by došlo, pokud by se jako základ pro výpočet příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení oproti zákonným příspěvkům soukromých konkurentů použil skutečný plat namísto platu hrubého. Je to znázorněno ve výše uvedeném 308. bodě odůvodnění, jelikož podíl zaměstnavatele ve výši 20,5 EUR, jenž se správně odvíjí od hrubého platu, převyšuje o 15 % podíl zaměstnavatele ve výši 17,8 EUR v případě, kdy by se nesprávně jako základ použil skutečný plat.
(315)
Komise má proto za to, že referenční sazba pro příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení musí být založena na příspěvku zaměstnavatele a příspěvku zaměstnance na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti a na příspěvku zaměstnavatele na zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče. Referenční sazba musí být použita na hrubý plat úředníků (jak je stanoveno v tabulce 6).
VII.3.2.2 Příspěvky na sociální zabezpečení, které za své zaměstnance odvádí Deutsche Post
(316)
Podle § 16 odst. 1 PostPersRG 1994 musela Deutsche Post v období 1995-1999 přispívat do penzijního fondu ročním příspěvkem ve výši 2,045 mld. EUR, tedy celkovou částkou 10,225 mld. EUR. Podle § 16 odst. 2 PostPersRG 1994 odvádí Deutsche Post od roku 2000 sazbu ve výši 33 %. Tato sazba se použije na skutečný plat úředníků.
(317)
Při přezkumu nutnosti a přiměřenosti podpory je však třeba zohlednit skutečnost, že Deutsche Post nemusí z ekonomického hlediska odvádět do penzijního fondu celou částku ve výši 2,045 mld. EUR, tj. 33 % skutečných platů. V této souvislosti je třeba podle Komise rozlišovat mezi obdobím 1995-2002 a obdobím od roku 2003 po současnost.
a) Příspěvek Deutsche Post v období 1995-2002
(318)
Německo tvrdí, že zejména s ohledem na roční paušální platby v celkové výši 2,045 mld. EUR odváděné v období 1995-1999 do penzijního fondu byly příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení vyšší než příspěvky na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které museli platit konkurenti. Proto Deutsche Post v období do roku 1999, ale i během celého zkoumaného období odváděla přinejmenším stejně vysoké, ne-li vyšší příspěvky než soukromé podniky. Nelze tedy zjistit, že Deutsche Post byla díky dotování penzí ve výhodnější pozici než její konkurenti. Komise musí tuto argumentaci odmítnout, jelikož se v ní nepřihlíží k příslušným regulačním ustanovením německých orgánů týkajícím se pokrytí nákladů na cenově neregulované služby.
(319)
Komise v nynějším rozhodnutí shledává, že Deutsche Post byla na cenově neregulovaných trzích ve výhodnějším postavení než její konkurenti, jelikož část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení úředníků zaměstnaných v uvedených službách nenesly tyto služby samy. Místo toho byla tato část vzniklých nákladů na sociální zabezpečení přidána k cenově regulovaným službám, jejichž výnosy byly udržovány na dostatečně vysoké úrovni, aby z nich mohly být financovány i náklady dodatečně připočtené k nákladům vzniklým za samotné cenově regulované služby.
(320)
Z interního účetnictví Deutsche Post po roce 1995 vyplývá, že Deutsche Post cenově neregulovaným službám přidělovala pouze příspěvky na sociální zabezpečení ve výši založené na sazbě příspěvků REK. REK 2002 i navazující REK tuto praxi potvrzují. Cenově neregulované služby byly proto zvýhodněny jak před rokem 1999, tak i po něm, jelikož byly jednoznačně osvobozeny od vzniklých nákladů.
(321)
Tvrzení Německa, že Deutsche Post vzniklo na cenově regulovaných trzích komparativní znevýhodnění, jelikož musela v období 1995-1999 prostřednictvím odváděných paušálních plateb financovat vyšší náklady na sociální zabezpečení, není podpořeno fakty. Zaprvé měla Deutsche Post stále na většinu svých regulovaných služeb exkluzivní licenci. Zadruhé byly, a to je ještě důležitější, poplatky za služby podléhající exkluzivní licenci dostatečně vysoké, takže bylo možné přenést tyto náklady na uživatele závislé na těchto službách.
(322)
V období do roku 1995 vycházela regulace poplatků z nařízení o poštovní službě (Postdienstverordnung) (87) ze dne 24. června 1991, podle něhož musely být poplatky za monopol vyvážené. Ve správní praxi v tom byly zahrnuty i náklady na penze. V období 1995-1997 vycházela regulace poplatků ze zákona o regulaci telekomunikací a poštovních služeb (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens) ze dne 14. září 1994 (BGBl. I s. 2325, 2371). Podle § 4 ve spojení s § 2 a § 7 uvedeného zákona směly být z výnosů z cenově regulované oblasti pokryty nejen náklady vzniklé v rámci cenově regulovaných služeb včetně příspěvků do penzijního fondu, ale i financovány náklady cenově neregulovaných služeb.
(323)
Jak vyplývá z ročních závěrek Deutsche Post, zůstaly regulované poplatky při penzijní reformě z roku 1995 na stejné úrovni, jaká platila v době, kdy Deutsche Post ještě musela nést celkové náklady na penze. Zatímco později byly náklady na penze buď omezeny na výši paušální částky (v období 1995-1999), nebo (od roku 2000) stanoveny na 33 % celkového, rok od roku klesajícího objemu platů úředníků, nebyly regulované poplatky odpovídajícím způsobem sníženy tak, aby nadále pokrývaly pouze příspěvky na sociální zabezpečení, jež odpovídaly příspěvkům na zákonné pojistné na sociální zabezpečení, které platili konkurenti. Jelikož příspěvky do penzijního fondu stanovené do roku 1999 (2,045 mld. EUR ročně) zůstaly přibližně na úrovni nákladů na penze v roce 1994, hospodářská situace se pro Deutsche Post s ohledem na pokrytí penzijních nákladů z cenově regulovaných služeb nezměnila. Výše výnosů Deutsche Post i její příspěvek do penzijního fondu zůstaly v rovnováze.
(324)
PostG 1997 jasně stanoví, že regulované poplatky mají pokrývat nejen náklady na efektivní poskytování služeb, nýbrž také zátěž vyplývající např. z nákladů na sociální zabezpečení úředníků. V PostG 1997 je proto výslovně uznáno, že výnosy z cenově regulované oblasti mají být stanoveny tak, aby bylo zajištěno pokrytí veškerých paušálních plateb. Jelikož podle německého zákonodárce zřejmě tehdejší výše regulovaných poplatků požadavky PostG 1997 splňovala, rozhodl, že ceny zůstanou do roku 1999 na úrovni z roku 1997. Tehdejší ministr hospodářství a technologií následně dne 27. března 2000 rozhodl, že poplatky schválené dne 1. září 1997 zůstanou v platnosti do 31. prosince 2002.
(325)
Regulované poplatky tak byly ponechány na historicky vysoké úrovni, a nebyly tedy sníženy na úroveň, při níž by Deutsche Post vzniklo komparativní znevýhodnění.
(326)
Od roku 2000 se Deutsche Post nacházela ve srovnání se svými konkurenty v ještě výhodnějším postavení, jelikož stanovené příspěvky do penzijního fondu byly sníženy na 33 % skutečných platů úředníků. Z této výše vyplývá v absolutním vyjádření snížení nákladů z 2,045 mld. EUR na 735 mil. EUR (a na částku ještě nižší v následujících letech, kdy počet úředníků klesal a kdy byl tento vývoj jen částečně vyrovnáván nárůstem platů). Jelikož byly regulované poplatky ponechány na historicky vysoké úrovni, mohla Deutsche Post od roku 2000 v rámci svých cenově regulovaných služeb dosáhnout značných zisků.
(327)
Při přezkumu rentability Deutsche Post v oblasti cenově regulovaných služeb za celé období 1995-2002 dochází posudek WIK k závěru, že Deutsche Post např. do roku 1999 i přes paušální platby do penzijního fondu nevznikly z poskytování cenově regulovaných služeb žádné ztráty. Od roku 2000 vykazuje posudek WIK dokonce výrazně pozitivní výsledky.
(328)
Proto musí Komise odmítnout tvrzení Německa, že Deutsche Post byla s ohledem na pokrytí příspěvků na sociální zabezpečení v rámci cenově regulovaných služeb oproti svým konkurentům znevýhodněna a že dotování penzí před rokem 2002 bylo nutné a přiměřené.
(329)
Bez ohledu na výše uvedené musí Komise připustit, že nemá v tomto případě k dispozici dostačující důkazní materiál k určení přesné výše příspěvků na sociální zabezpečení, které Deutsche Post v letech 1995-2002 odvedla. Komise má za to, že takové vyčíslení nemůže být založeno na dodatečném zjištění toho, že určitý podíl nákladů na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb byl přesunut, aby byl financován z výnosů z cenově regulované oblasti, a že Deutsche Post nebyla celkově v rámci právní úpravy o penzijním fondu znevýhodněna, jelikož výnosy z cenově regulované oblasti byly ve skutečnosti dostatečně vysoké na to, aby pokryly její příspěvky do penzijního fondu včetně přesunuté zátěže. Stejně omezená je i možnost stanovení metody, podle níž by členský stát mohl vypočítat výši příspěvků za toto období. Po posouzení právního základu, který platil pro regulované poplatky v období 1995-2002, Komise konstatuje, že z právních předpisů nelze s jistotou odvodit, jak příslušné orgány předem rozhodovaly o složení regulovaných poplatků. Zejména nelze v tomto případě s jistotou prokázat, že příslušné orgány v okamžiku stanovení regulovaných poplatků ve výši, jež přesunuté náklady fakticky v konečném důsledku pokrývala, vyčlenily ve svých rozhodnutích určitý podíl regulovaných poplatků jednoznačně na pokrytí částky uplatňované zátěže z cenově neregulovaných služeb.
(330)
Na rozdíl od rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011, v nichž poštovní regulační orgán tuto zátěž výslovně potvrdil a povolil, by mohlo být toto dřívější faktické pokrytí odvíjet od úvah orgánů příslušných pro stanovení poplatků v souvislosti s vývojem složek nákladů nebo jiných podnikových proměnných. Toto dřívější faktické pokrytí proto v tomto případě nepostačuje k tomu, aby bylo možné přesně a s jistotou určit, do jaké míry příslušné orgány regulované poplatky zvýšily, aby zohlednily uplatňovanou zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb.
(331)
V případě období od 1. ledna 2003 lze z rozhodnutí o cenových limitech z let 2002, 2007 a 2011 jasně vyvodit, jak poštovní regulační orgán stanovoval složení regulovaných poplatků. Regulované poplatky byly jednoznačně stanoveny na vyšší úrovni, aby bylo možné zátěž v rámci cenově neregulovaných služeb pokrýt z výnosů z cenově regulované oblasti.
b) Příspěvek Deutsche Post od roku 2003
(332)
Podle PostG 1997 může Deutsche Post od regulačního orgánu požadovat, aby při stanovování přípustné výše výnosů z exkluzivní licence a z cenově neregulovaných služeb započítal do nákladů, jež mají být přeneseny na uživatele, kromě jiného i „ve srovnání s konkurencí neobvyklou zátěž spojenou se sociálním zabezpečením“, jakož i náklady na účinné poskytování univerzální služby. Poštovní regulační orgán tuto metodu poprvé použil v rozhodnutí o cenových limitech v roce 2002. Poštovní regulační orgán povolil zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, jež nebyly ve srovnání s konkurencí obvyklé, i v rozhodnutích o cenových limitech z roku 2007 a 2011. Okolnost, že cenové kontrole ex ante podléhá pouze část regulovaných služeb, na posouzení Komise nic nemění. Na základě svého dominantního postavení byla Deutsche Post nadále oprávněna k přenesení veškeré zátěže. V tomto ohledu na věci nic nemění, zda regulační orgán vykonává svou kontrolu ex ante nebo ex post.
(333)
Poštovní regulační orgán žádosti Deutsche Post, aby zátěž # 2 (vzniklé náklady na sociální zabezpečení nad rámec sazby příspěvků REK) byla refinancována z výnosů z cenově regulovaných služeb, vždy vyhověl. Tak byly při zjišťování nákladů na sociální zabezpečení, neobvyklých ve srovnání s konkurencí, (zátěž # 2) za rok 2001 porovnány vzniklé příspěvky Deutsche Post na sociální zabezpečení jejích úředníků činící [40 % až 45 %] skutečných platů (88) s referenční hodnotou REK. Tato referenční hodnota se skládá z podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, úrazové pojištění a penzijní připojištění, jež dohromady tvoří [20 % až 25 %] skutečných platů.
(334)
Tento rozdíl mezi oběma sazbami ve výši [15 % až 20 %] skutečného platu úředníka byl zahrnut do zátěže # 2 a byl financován z výnosů z cenově regulovaných služeb (srov. tabulka 2).
(335)
Z ekonomického hlediska proto sazba příspěvků Deutsche Post na sociální zabezpečení nečiní 33 % skutečných platů, nýbrž pouze [20 % až 25 %]. Od roku 2003 je zbývající část přenesena na závislé spotřebitele, kteří musí platit poplatky pokrývající náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení u služeb, na něž měla Deutsche Post do roku 2007 exkluzivní licenci, případně u univerzálních služeb, ve kterých měla Deutsche Post dominantní postavení.
(336)
Při porovnávání sazby příspěvků použité na skutečné platy s výší příspěvků na sociální zabezpečení, které odvádí konkurent, musí být skutečný plat přepočítán na hrubý plat úředníka.
(337)
Skutečný plat činí [85 % až 90 %] hrubého platu úředníků (89). Na tomto základě odpovídá [20 % až 25 %] skutečného platu [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu.
(338)
V důsledku omezení příspěvku deutsche Post do penzijního fondu na 33 % a povolení zátěže # 2 poštovním regulačním orgánem platí Deutsche post příspěvky na sociální zabezpečení ve výši [17,5 % až 22,5 %] hrubého platu úředníků.
VII.3.2.3 Srovnání
a) Období 1995-2002
(339)
Výnosy z poplatků, které Deutsche Post uplatňovala ve vyhrazeném odvětví, výrazně snížily v letech 1995-2002 skutečnou ekonomickou zátěž jejího příspěvku na pokrytí jejích nákladů na sociální zabezpečení. Při absenci výslovně vykazovaného prvku poplatků však může Komise pouze konstatovat, že výše příspěvku Deutsche Post zůstala nižší než referenční sazba. Komise není s to vypočítat přesný rozdíl mezi oběma úrovněmi ani určit metodu, podle níž by tento výpočet mohl provést členský stát.
b) Období od roku 2003
(340)
Pokud jde o srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou, je třeba poznamenat, že sazba příspěvků REK vychází ze skutečných platů úředníků, jež v porovnání s hrubou mzdou soukromých zaměstnanců představují příliš nízký platový základ. Sazba příspěvků REK musí být proto nově vypočítána jako procentní podíl hrubých platů úředníků.
(341)
Ze srovnání pro rok 2006 vyplývá, že - oproti referenční sazbě ve výši 33,5 % - příspěvky na sociální zabezpečení u cenově neregulovaných služeb ve skutečnosti činily [17,5 až 22,5] % hrubých platů úředníků (příp. [20 až 25] % skutečných platů úředníků). Pokud jde o sazby příspěvků na sociální zabezpečení, profitovala tedy Deutsche Post v roce 2006 z komparativní výhody ve výši [10 až 15]% hrubých platů úředníků.
Tabulka 7
Srovnání sazby příspěvků REK s referenční sazbou příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post v roce 2006
Sazba příspěvků na sociální zabezpečení
Sazba příspěvků REK
Referenční sazba příspěvků na sociální zabezpečení u Deutsche Post
jako procentuální podíl z
hrubého platu soukromých zaměstnanců
hrubého platu úředníků
hrubého platu úředníků
Podíl zaměstnavatele
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Podíl zaměstnance
20,50 %
Zdravotní pojištění
6,65 %
Pojištění dlouhodobé péče
0,85 %
Pojištění pro případ nezaměstnanosti
3,25 %
3,25 %
Důchodové pojištění
9,75 %
9,75 %
Penzijní připojištění
[0 % až 5 %]
Úrazové pojištění
[0 % až 5 %]
Sazba příspěvku
[17,5 % až 22,5 %]
33,50 %
(342)
Podle tabulky 7 činí referenční sazba pro Deutsche Post 33,5 % hrubého platu úředníků a je o [10-15] procentních bodů vyšší než úroveň, kterou Deutsche Post skutečně hradila.
(343)
Rozdíl o [10 až 15] procentních bodů za rok 2006 je vyšší než nominální [8-13]% rozdíl mezi referenční sazbou ve výši 33,5 % a sazbou příspěvků REK, která činí [20-25] %. Rozdíl zahrnuje příplatek odpovídající [2-3] procentním bodům, který zohledňuje skutečnost, že nominální sazba příspěvků REK ve výši [20-25] % je nesprávně založena na skutečném platu úředníků a nikoliv na hrubém platu úředníků, který je rovnocenný hrubému platu soukromých zaměstnanců.
VII.3.2.4 Předběžný závěr týkající se nutnosti a přiměřenosti
(344)
Dotování penzí, které kryje potřebu financování penzijního fondu nad rámec příspěvku na sociální zabezpečení ve výši 33 % skutečného platu úředníků Deutsche Post, není nutné ani přiměřené z těchto důvodů:
1)
V období 1995-2002 vznikly Deutsche Post skutečné náklady, které byly nižší než referenční hodnota; přesný rozdíl však nelze stanovit.
2)
Deutsche Post od roku 2003 hradila náklady v průměrné výši [17,5-22,5] % hrubého platu svých úředníků, zatímco průměrná referenční sazba činí 32 % hrubého platu úředníků; zbývající náklady hradili uživatelé, neboť výnosy povolené podle regulace cenových stropů zahrnují zátěž vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé a které pokrývají zbývajících [10-15] % hrubého platu úředníků.
(345)
Pro rozdíl v sazbách od roku 2003 je dvojí vysvětlení:
1)
Výše zákonného pojistného na sociální zabezpečení, kterou hradí podniky v odvětví listovních a balíkových zásilek, činí 41 % hrubého platu. Pro účely srovnání s příspěvky, které Deutsche Post platí na sociální zabezpečení svých úředníků, je nutné provést opravu, která přihlíží k tomu, že úředníci platí 30 % až 50 % svých nákladů na zdravotní a dlouhodobou péči sami. Tato část, kterou hradí úředníci, je rovnocenná podílu zaměstnanců na nákladech na zdravotní a dlouhodobou péči odpovídajícímu 7,5 % hrubých platů.
2)
Příspěvek Deutsche Post se určuje na základě skutečných platů a nikoliv hrubých platů úředníků. Referenční hodnota úředníků Deutsche Post tedy činí 33,5 % hrubého platu. Vyplývající snížení, které tuto hodnotu přesahuje, není v zásadě ani nutné, ani přiměřené.
(346)
U období 1995-2002 není možné stanovit přesně poměr snížení, které přesahuje výši, již lze přijmout jako nutnou a přiměřenou. Od roku 2003 tento poměr odpovídá [10-15] % hrubého platu.
VII.3.2.5 Vliv zvláštního konkurenčního a regulačního prostředí na kritéria nutnosti a přiměřenosti
(347)
Posouzení nutnosti a přiměřenosti dotování penzí však musí přihlížet k tomu, že se jedná o zvláště konkurenční a regulační prostředí.
(348)
Jak je vysvětleno v oddíle II.2.1, disponovala Deutsche Post ke dni 31. prosince 2007 exkluzivní licencí na doručování určitých listovních zásilek. Podle § 52 PostG 1997 byla až do tohoto data pověřena povinností univerzální služby podle kapitoly 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES (90) a § 11 PostG 1997. Od 1. ledna 2008 poskytuje Deutsche Post univerzální služby dobrovolně.
(349)
Dokud Deutsche Post disponovala exkluzivní licencí na určité poštovní zásilky, nemohli její konkurenti na této části poštovního trhu nabízet své služby. Skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil Deutsche Post v plném rozsahu a částkou překračující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů refinancovat tu část nákladů na sociální zabezpečení úředníků, která vyplývala z poskytování služeb podle exkluzivní licence, pomocí vyšších poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit obchod v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem.
(350)
Povinnost univerzální služby je odůvodněna tím, že by poštovní provozovatelé v prostředí konkurenčního trhu určité služby ve venkovských nebo vzdálených oblastech buď vůbec neposkytovali, nebo by je poskytovali za nadměrné ceny. Proto musí členské státy podle článku 4 směrnice 97/67/ES zajistit, aby uživatelé mohli využívat práva na všeobecnou službu zahrnující trvalé poskytování poštovní služby ve stanovené kvalitě na celém území za dostupné ceny pro všechny uživatele.
(351)
V tomto ohledu ukládají německé právní předpisy ukládají zvláštní povinnost všem poštovním provozovatelům, kteří mají dominantní postavení na trhu, pro nějž platí povinnost univerzální služby. Podle § 2 PDLV (91) musí tito poskytovatelé zajišťovat služby na daném trhu za stejných podmínek pro všechny uživatele. Dominantní postavení na trhu měla a této povinnosti dosud podléhala pouze Deutsche Post.
(352)
Od privatizace Deutsche Post neobdržela žádnou státní podporu jako náhradu za poskytování univerzálních služeb. Dostává však náhradu nákladů na poskytování univerzální služby z výnosů z cenově regulovaných služeb, pro které má dominantní postavení na trhu. Komise se domnívá, že při posuzování přiměřenosti a nutnosti dotování penzí je vhodné vzít tuto skutečnost v úvahu.
(353)
Komise proto dochází k závěru, že v těch případě nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které vyplývající z poskytování cenově regulovaných služeb, jež spadají do působnosti povinnosti univerzální služby a pro něž má Deutsche Post dominantní postavení na trhu, skutečnost, že poštovní regulační orgán dovolil v plném rozsahu a částkou přesahující příspěvky na sociální zabezpečení jejích konkurentů financovat uvedené náklady na sociální zabezpečení pomocí poplatků za cenově regulované služby, nemohla ovlivnit trh v rozsahu, který by byl v rozporu se společným zájmem. Tento závěr se opírá zvláště konkurenční a regulační prostředí, v němž se tyto služby poskytují. Na jiné oblasti proto jeho platnost nelze rozšířit.
VII.3.3 Dílčí závěr
(354)
Lze proto vyslovit závěr, že Deutsche Post počínaje rokem 2003 platila za své úředníky působící v cenově neregulovaných služeb příspěvky na sociální zabezpečení, které byly o 11-14 procentních bodů nižší, než sazba, kterou hradili její konkurenti.
Obrázek 8
Komparativní výhoda ve vztahu k sazbě příspěvků na sociální zabezpečení oproti cenově neregulovaným službám (sazby příspěvků jako procentuelní podíl na hrubých platech úředníků).
(…)
(355)
Nízké příspěvky na sociální zabezpečení nejsou ani nutné ani přiměřené pro dosažení cíle postupného otevírání trhu s poštovními službami. Deutsche Post je na dotčených trzích vystavena ostré konkurenci dalších podniků. Komise se proto domnívá, že menší objem příspěvků na sociální zabezpečení ovlivňuje trh v rozsahu, který je v rozporu s obecným zájmem. Nelze jej proto označit za slučitelný s vnitřním trhem.
(356)
S vnitřním trhem neslučitelný podíl dotování penzí pro období od 1. ledna 2003 se vypočítá jako rozdíl mezi referenční sazbou a sazbou příspěvků REK, který se vynásobí celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách podle níže uvedeného vzorce:
Tabulka 8
Vzorec k výpočtu podpory neslučitelné s vnitřním trhem za období od 1. ledna 2003
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem =
=
(referenční sazba - sazba příspěvků REK)
×
Součet hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách
(357)
Podle dostupných údajů činí komparativní výhoda za období 2003-2010 [500-1 000] milionů EUR (viz příloha). Roční částka podpory neslučitelné s vnitřním trhem se v důsledku snížení počtu úředníků v tomto období snížila z […] milionů EUR v roce 2003 na […] milionů EUR v roce 2010.
VII.3.4 Odpověď na argumenty Německa
(358)
V rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2007 Komise vyslovila pochybnosti ohledně nutnosti a přiměřenosti dotování penzí, jelikož příspěvky na sociální zabezpečení hrazené u cenově neregulovaných služeb byly o 11-14 % nižší než příspěvky hrazené soukromými konkurenty. Rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 kvantifikovalo výslednou výhodu v rozmezí 100-200 milionů EUR za rok.
(359)
V reakci na rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 vzneslo Německo dvě hlavní připomínky:
1)
Německo trvá na tom, že referenční sazba může být založena jen na podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jelikož soukromé podniky nejsou ze zákona povinny podíl zaměstnance platit. Referenční sazba by navíc měla zohledňovat skutečnost, že úroveň platů vyplácených u Deutsche Post byla vždy vyšší než „konkurenční úroveň“.
2)
Německo tvrdí, že Komise neprokázala, že jsou příjmy z cenově regulovaných univerzálních služeb jsou dostatečné k financování uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
VII.3.4.1 Komise oprávněně zahrnuje příspěvek zaměstnanců do referenční sazby a nepřizpůsobuje výši platů „platům obvyklým ve srovnání s konkurencí“.
(360)
Německo namítá, že referenční hodnota převyšující podíl zaměstnavatele na sazbě příspěvků na sociální zabezpečení by Deutsche Post znevýhodnila oproti jejím konkurentům, kteří musí platit pouze podíl zaměstnavatele.
(361)
Pokud jde o tento první argument, upozorňuje Komise, že úředníci nejsou oproti soukromým zaměstnanců povinni přispívat na důchodové pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Z tohoto důvodu musí být tyto příspěvky nutně zahrnuty do referenční sazby, čímž bude zajištěno, že jak Deutsche Post, tak soukromí konkurenti odvádějí - přímo či nepřímo - příspěvky ve stejné výši.
(362)
Německo dále trvá na tom, že referenční sazba není uplatňována ani na hrubé ani na skutečné platy úředníků, nýbrž pouze na „platy obvyklé ve srovnání s konkurencí“. V REK 2002, 2007 a 2011 měl podle názoru Deutsche Post „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ vycházet z platu podle tarifní smlouvy nebo z platu podle kolektivní smlouvy pro poštovní odvětví z roku 2003.
(363)
V REK 2009 je jako „plat obvyklý ve srovnání s konkurencí“ uvedena minimální mzda z roku 2007, která je ještě nižší než plat podle tarifní smlouvy.
(364)
Německo tvrdí, že při tomto výpočtu je nutné vycházet z těchto „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, aby byly náklady Deutsche Post na sociální zabezpečení na stejné úrovni, jako u jejích konkurentů.
(365)
Komise nemůže tento argument přijmout, jelikož podpora musí být omezena na minimum nezbytné k zajištění toho, aby k postupnému přechodu ze situace se značně omezenou hospodářskou soutěží do situace se skutečnou hospodářskou soutěží na úrovni Unie došlo za přijatelných hospodářských podmínek.
(366)
Bylo by proto nepřiměřené zvýšit podporu v takové míře, že by Deutsche Post měla od roku 1995 hradit příspěvky na sociální pojištění pouze na základě „platů obvyklých ve srovnání s konkurencí“, které nezohledňují podmínky na trhu práce v dřívějších letech. V hospodářství je běžné, že se liší platy zaměstnanců přijatých v různou dobu zavedenými podniky resp. novými podniky vstupujícími na trh.
(367)
Ve věci podpory France Telecom (92) Komise také odmítla argument Francie, že by sazba příspěvků na sociální zabezpečení založená na platech měla přihlížet také ke skutečnosti, že úředníci dostávají vyšší platy než zaměstnanci konkurentů. Komise v této souvislosti upozornila na to, že zavedený provozovatel měl díky úředníkům v době otevření trhu dobře kvalifikované a kompetentní zaměstnance, bez nichž by si nedokázal udržet své postavení na trhu. V každém případě by bylo zcela nepřirozené podrobně rozvádět jednotlivá znevýhodnění tradičního poštovního provozovatele a nepřihlížet k jeho značným výhodám, např. pokud jde o podíl na trhu, obchodní značku a zákaznickou základnu.
(368)
Z výpočtů Deutsche Post nelze důvěryhodně vyvodit, že by bez povinnosti zaměstnávat úředníky dosáhla vypočtených úspor z hlediska nákladů na platy. Dokonce i v případě, že by se status státních úředníků v roce 1995 skutečně změnil na status soukromých zaměstnanců, není uvedeno ani kolik úředníků bylo v roce 1995 nahrazeno soukromými zaměstnanci, ani na jaké platové úrovni. Už jen vzhledem k samotnému počtu úředníků zaměstnávaných Deutsche Post (93) v roce 1995 je nepravděpodobné, že by bylo od roku 1995 právně a ekonomicky možné nahradit všechny úředníky stejně produktivními soukromými zaměstnanci s nižšími platy.
(369)
Komise proto odmítá obě námitky Německa, pokud jde o referenční sazbu a platy.
VII.3.4.2 K argumentům Německa, že výnosy z cenově regulovaných cen nestačily na pokrytí uplatňované zátěže
(370)
Německo tvrdí, že Komise posuzovala pouze výši příspěvků na sociální zabezpečení za cenově neregulované služby a nepřezkoumala, zda zisky z regulovaných univerzálních služeb stačí k pokrytí uplatňované zátěže.
(371)
Argumenty Německa jsou dvojí: Zaprvé Komise neprokázala, že německý regulační orgán skutečně schválil zátěže uplatňované Deutsche Post. Zadruhé, Německo uvádí, že přestože regulační orgán tyto zátěže schválil, zisky z cenově regulovaných univerzálních služeb nebyly dostatečné k jejich financování. Aby prokázalo, že výnosy z cenově regulovaných služeb nestačily na pokrytí uplatňované zátěže vyplývající z nákladů na sociální zabezpečení, jež jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, a že se Deutsche Post za ve srovnání s náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, nedostávalo dostatečné náhrady, Německo předložilo dva odborné posudky: vypracované Prof. Weberem a firmou CTcon.
a) Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002, 2007 a 2011 jsou založena na REK předložených Deutsche Post a schvalují všechny uplatňované zátěže
(372)
Existují doklady o tom, že od rozhodnutí o cenových limitech z roku 2002 poštovní regulační orgán schválil zátěže Deutsche Post a náležitě regulované poplatky tak, by tyto zátěže pokrývaly. Rozhodnutí o cenových limitech z roku 2007 a 2011 také potvrzují, že poštovní regulační orgán přijal požadavky Deutsche Post a povolil, aby byly uplatňované náklady na sociální zabezpečení, které byly ve srovnání s konkurencí neobvyklé, hrazeny z výnosů cenově regulovaných služeb.
b) Posudek Prof. Webera nepodporuje tvrzení, že výnosy z cenově regulovaných univerzálních služeb byly nedostatečné na pokrytí zátěží uplatňovaných Deutsche Post.
(373)
Posudek Prof. Webera se zabývá obdobím 1995 až 2010 a zdůrazňuje, že Deutsche Post přijímala nejen dotace na penze, ale také využívala plného krytí zátěže #2 výnosy z cenově regulovaných služeb (podrobný popis tohoto posudku je uveden v oddílu VI.1.4.2 a)).
(374)
Pro hodnocení odborného posudku je přínosné nejprve zopakovat pravidlo pro stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997 Tento zákon vyžaduje, aby cenové limity náležitě zohledňovaly náklady na účinné poskytování poštovních služeb, zátěže plynoucí z nákladů na poskytování univerzální poštovní služby a náklady ve spojení s převzetím nákladů na důchody zaměstnanců, které vyvstaly z právního následovnictví za Deutsche Bundespost.
Tabulka 9
Stanovování výše poplatků podle § 20 odst. 2 PostG 1997
Cenové limity pro regulované služby =
=
náklady na účinné poskytování regulovaných služeb + zátěže
=
celkové náklady na regulované služby + zátěže vyplývající z cenově neregulovaných služeb
(375)
Poštovní regulační orgán stanovil regulované poplatky tak, aby příjmy pokrývaly náklady na „účinné poskytování“ cenově regulovaných služeb a schválené zátěže. Jinými slovy, regulované služby zcela financují nejen celkové náklady na regulované služby - bez ohledu na to, zda jsou označeny jako „zátěže“ nebo jako „náklady na účinné poskytování služeb“ - ale také část zátěže plynoucí z cenově neregulovaných služeb. § 20 odst. 2 PostG 1997 tedy zajišťuje, aby byly schválené zátěže zcela pokryty výnosy z cenově regulovaných služeb. V rozporu s tvrzením Německa tedy také zákon vyžaduje, aby za cenově regulované služby nedocházelo k nedostatečnému vyrovnání převzetím nákladů na sociální zabezpečení zaměstnanců v cenově neregulovaných službách, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé.
(376)
Nejprve odborný posudek definuje náklady na sociální zabezpečení úředníků, které nejsou ve srovnání s konkurencí obvyklé, jako rozdíl mezi všemi náklady na sociální zabezpečení, jež Deutsche Post za své úředníky hradí (platby do penzijního fondu, náklady na zdravotní péči, úrazové pojištění a různá další pojištění), a příspěvky zaměstnavatele na důchodové a zdravotní pojištění a pojištění dlouhodobé péče na základě minimální mzdy z roku 2007. Poté tento rozdíl dále srovnává se zátěží #2.
(377)
Posudek Prof. Webera je napadnutelný ze dvou hledisek: Zaprvé, přehnaně nadhodnocuje náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí. Zadruhé, přehlíží skutečnost, že v důsledku uvedeného nadhodnocení zahrnují náklady, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, také náklady, na které Deutsche Post obdržela státní vyrovnávací platby, které nejsou přiděleny k zátěži # 2, nýbrž k jiným položkám nákladů. Podrobně se jedná o tyto nedostatky:
(378)
Zaprvé, posudek stanoví náklady na sociální zabezpečení, které jsou neobvyklé ve srovnání s konkurencí, na základě podílu zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení. Zátěž #2 je však vypočtena na základě sazby příspěvků REK. Jelikož je sazba příspěvků REK vyšší než podíl zaměstnavatele na příspěvcích na sociální zabezpečení, jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení vypočtené v posudku vyšší než zátěž #2. Posudek proto nezohledňuje ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení, které poštovní regulační orgán považuje za „náklady na účinné poskytování“.
(379)
Za druhé, posudek nezohledňuje skutečnost, že zátěž #1 (náklady na mzdy obvyklé ve srovnání s konkurencí) rovněž zahrnuje část nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé (např. vzhledem k rozdílu mezi skutečnými platy a referenční hodnotou pro úroveň platů, která je „ve srovnání s konkurencí obvyklá“), a že tyto náklady jsou proto financovány pomocí zátěže #1. Další náklady na sociální zabezpečení, které odborný posudek zohledňuje, jsou pokryty samostatnými zátěžemi (např. platby na sociální zabezpečení a zdravotní péči (BAnstPT) jsou hrazeny pomocí zátěže #6), a jsou tudíž vyrovnány. Zatímco je uvedena celková suma skutečných nákladů na sociální zabezpečení úředníků, neuvádí se, že jsou náklady neobvyklé ve srovnání s konkurencí hrazeny také jinými zátěžemi než pomocí zátěže #2.
(380)
Za třetí, je třeba přihlédnout k tomu, že zátěž #2 obsahuje náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, jak pro úředníky, tak pro soukromé zaměstnance. Příspěvky na sociální zabezpečení pro soukromé zaměstnance byly před rokem 2003 vyšší než referenční sazba REK, jelikož byly v těchto nákladech zahrnuty také úroky ve výši zhruba […] milionů EUR na penzijní připojištění soukromých zaměstnanců. Od roku 2003 jsou tyto náklady na úroky připočítávány k finančním nákladům a náklady na sociální zabezpečení vzniklé v souvislosti se soukromými zaměstnanci jsou tedy nižší než referenční sazba REK.
(381)
Jelikož posudek zahrnuje celou zátěž #2 jako vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vzniklo pro náklady na sociální zabezpečení úředníků před rokem 2003 nadměrné snížení a po roce 2003 nedostatečné snížení. Pro výpočet přiměřeného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení úředníků ze zátěže #2, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, je třeba u zátěže #2 posuzovat státní úředníky a soukromé zaměstnance odděleně.
(382)
Nedostatečné vyrovnání, které posudek zjistil, je proto zavádějící, neboť se přehlíží skutečnost, že uplatňované náklady na sociální zabezpečení - ve srovnání s konkurencí neobvyklé - jsou kryty nejen zátěží #2 a že poštovní regulační orgán považoval vyšší podíl nákladů na sociální zabezpečení za náklady na „účinné poskytování“. Náležitou opravou chyb v odborném posudku, pokud jde o vyrovnání, se zátěže a náklady na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, vyrovnávají přesně podle § 20 odst. 2 PostG 1997.
(383)
Námitku Německa, že se Komise v rozhodnutí o rozšíření řízení z roku 2011 dopustila chyby, když vypočetla komparativní výhodu pouze pro cenově neregulované služby, je nutno odmítnout, protože podle § 20 odst. 2 PostG 1997 musí poštovní regulační orgán stanovit cenový limit tak, aby příjmy z cenově regulovaných služeb pokryly náklady na jejich účinné poskytování a schválené zátěže.
c) Absence důkazu nedostatečného vyrovnání nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, podle posudku WIK
(384)
S odkazem na REK 2009 Německo tvrdí, že Deutsche Post trpěla od roku 1990 značnými ztrátami z cenově regulovaných služeb, jelikož výnosy z jejich poskytování zcela absorbovaly náklady na cenově regulované služby a čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby (94). Německo také proto odmítá argument Komise, že by zisky z cenově regulovaných služeb byly dostatečné k financování nákladů na sociální zabezpečení, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé, na cenově neregulované služby.
(385)
Komise se zaprvé domnívá, že z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu po roce 2003 jasně vyplývá, že vyčlenil část výnosu z cenově regulovaných služeb na vyrovnání zátěže #2. Existence příspěvku z výnosů z cenově regulovaných služeb proto jednoznačně vyplývá z rozhodnutí poštovního regulačního orgánu.
(386)
Zadruhé z posudku WIK v protikladu k REK 2009 vyplývá, že cenově regulované služby od roku 2000 dosahovaly značně pozitivního rozpětí zisku ve výši přesahující [6,5-8,5] % obratu.
Obrázek 9
Výpočet ROS pro cenově regulované služby na základě posudku WIK
(…)
Poznámka:
Výpočty jsou založeny na úpravách REK 2009 provedených v posudku WIK. Dále se vychází z toho, že cenově regulované služby pokrývají všechny ztráty cenově neregulovaných univerzálních služeb. Nižší zisk za rok 2007 lze připsat především mimořádně vysokým odpisům v oblasti nemovitostí.
(387)
Vyšší zisky od roku 2000 mají přímou souvislost se snížením příspěvků na penzijní pojištění podle penzijního zákona z roku 1995: Zatímco v roce 1999 Deutsche Post provedla roční paušální platbu ve výši 2,045 miliardy EUR, činil odpovídající částka v roce 2000 pouze 735 milionů EUR (33 % skutečných platů úředníků). Jelikož poštovní regulační orgán neupravil v roce 2000 regulované poplatky směrem dolů v souladu se snížením příspěvků na penzijní pojištění, zisky Deutsche Post se výrazně zvýšily. Dosažený zisk zůstal vysoký dokonce i po přijetí rozhodnutí o cenových limitech 2002, jelikož regulované poplatky nebyly sníženy dostatečně k tomu, aby odpovídaly nákladům na poskytování cenově regulovaných služeb.
(388)
Pokud jde o kritiku Německa ohledně posudku WIK, Komise shledává, že tento posudek poskytuje přesnější popis ekonomické situace Deutsche Post obecně a zisky z cenově regulovaných služeb, udává jako REK 2009. Je tomu tak z těchto důvodů:
i) Vhodnější přidělení nákladů komerčním službám
(389)
Podle rozsudku ve věci Chronopost musí komerční služby hradit své přímé náklady samy a musí poskytovat náležitý příspěvek na režijní náklady. Přiměřené rozdělení nákladů mezi jednotlivé služby lze prokázat buď pomocí vnějších referenčních hodnot (např. tržních cen) nebo pomocí vnitřních údajů o nákladech (95).
(390)
REK 2009 jsou založeny na zásadě stanovené v § 20 odst. 2 PostG 1997, podle níž by cenově neregulovaným službám měly být přisuzovány pouze náklady na účinné poskytování služeb, zatímco všechny zátěže (např. další náklady vyplývající z převzetí nákladů na důchody zaměstnanců Postdienst a čisté náklady spojené s povinností univerzální služby) musí být financovány z příjmů z cenově regulovaných služeb. V posudku WIK se však v návaznosti na přezkum REK 2009 ve srovnání s rentabilitou soukromých konkurentů uvádí, že Deutsche Post přisuzuje cenově regulovaným službám příliš vysoký podíl zátěží a naopak komerčním službám nedostatečné náklady.
(391)
Posouzení uplatňovaných - „ve srovnání s konkurencí obvyklých“ - referenčních hodnot, které Deutsche Post používala ke stanovení jednotlivých zátěží, potvrzuje zjištění posudku WIK: Jak je uvedeno výše, je sazba příspěvků REK k výpočtu zátěže #2 (ve srovnání s konkurencí neobvyklé náklady na sociální zabezpečení) příliš nízkou referenční hodnotou ve srovnání se zákonným pojistným na sociální zabezpečení, které musí platit konkurenti ze soukromého sektoru. Navíc se například v případě zátěže vyplývající ze sítě poštovních poboček jedná o čistě hypotetickou referenční hodnotu, jelikož nelze prokázat, že by Deutsche Post od roku 1990 sama bez povinnosti univerzální služby žádné poštovní pobočky neprovozovala. Stejně tak nelze prokázat, že by Deutsche Post mohla od roku 1990 fungovat výlučně s pracovníky, jimž by musela platit pouze plat na úrovni minimální mzdy z roku 2007.
(392)
Komise proto dochází k závěru, že posudek WIK představuje vhodnější základ ke stanovení nákladů, jež lze přisoudit komerčním službám.
(393)
Ocenění nákladů musí být navíc provedeno v souladu s všeobecně přijímanými účetními zásadami podle směrnice 97/67/ES a směrnice 2006/111/ES. V ročních uzávěrkách Deutsche Post nejsou uvedeny ani zvýšené náklady na odpisy ani výše nastavené dodatečné náklady na penze. Tyto náklady jsou - a to platí pro Deutsche Post i pro její konkurenty - běžně financovány z čistého zisku společnosti. Nové ocenění nákladů směrem výše by tudíž Deutsche Post oproti jejím konkurentům zvýhodnilo.
ii) Stanovení referenčních hodnot k výpočtu přiměřeného zisku s ohledem na rizikové postavení Deutsche Post
(394)
Zisky, kterých Deutsche Post od roku 2000 dosáhla, byly výrazně nad mediánem ROS ve výši 3,48 % uvedeném v posudku WIK a spodním ROS ve výši 6,1 % uvedeném v posudku Deloitte-II. Tvrzení Německa, že Deutsche Post utrpěla tak vážné ztráty, že nebyla schopná hradit zátěže zisky z cenově regulovaných služeb, proto nelze přijmout.
(395)
Dále je třeba kriticky nahlížet na posudek Deloitte-II, který vychází z malé srovnávací skupiny sestávající především z mezinárodních expresních balíkových služeb (např. UPS, FedEx, TNT Express). Doporučení vyslovené v posudku Deloitte-II pro přiměřené ziskové rozpětí použít spodní ROS ve výši 6,1 % a medián ROS ve výši 7,4 % přehlíží skutečnost, že Deutsche Post provozuje podnikání, které je nejen výrazně méně kapitálově náročné, ale také méně rizikové:
1)
Deutsche Post sama neprovozuje expresní balíkové služby. Ty provozuje její dceřiná společnost DHL.
2)
Listovní služby, které představují 75 % výnosů Deutsche Post, vyžadují daleko menší kapitálové investice ve srovnání s provozovateli mezinárodních balíkových služeb, protože hlavními náklady na doručování zásilek jsou platy listovních doručovatelů. Provozovatelé expresních balíkových služeb musí investovat daleko více do kapitálově náročného vybavení (96).
3)
Dominantní postavení Deutsche Post na trhu s listovními zásilkami bylo vytvořeno a upevněno díky exkluzivní licenci, která jí přinesla jistou zákaznickou základnu, aniž by musela provést zásadní investice do marketingu nebo obchodní značky. Naproti tomu mezinárodní provozovatelé balíkových služeb si museli vybudovat svou pozici na každém vnitrostátním trhu od základů, přičemž na vlastní riziko a náklady vytvořili některé velice dobře známé obchodní značky (97).
4)
Tržní a nákladová rizika Deutsche Post byla zajištěna státními opatřeními (98). Zejména cenová regulace zajistila, aby byly pokryty všechny zátěže cenově neregulovaných služeb (99).
(396)
Posudek WIK proto správně použil referenční sazbu pro zisk, která leží pod rozmezím doporučovaným v posudku Deloitte-II, a přihlédl by k tomu, že Deutsche Post podniká s nižší kapitálovou náročností a nižšími riziky, než provozovatelé mezinárodních expresních balíkových služeb. Není však nezbytné stanovit přesně úroveň referenční hodnoty zisku, protože dosažená průměrná rozpětí ROS ve výši 8,3 % jsou již vyšší než odhadovaný spodní ROS ve výši 6,1 % podle posudku Deloitte-II. Dokonce ani podle odborného posudku, který předložilo samo Německo, nebylo možné vyvodit, že by Deutsche Post od roku 2000 dostávala příliš nízké vyrovnání.
(397)
V každém případě lze kritice Německa týkající se posudku WIK jen těžko porozumět, jelikož medián ROS ve výši 3,48 % není nad úrovní zisku, který poštovní regulační orgán a Deutsche Post samy považovaly za přiměřený. Na jedné straně z referenční hodnoty ROS ve výši 3,48 % obecně vyplývá vyšší zisk než kapitálové náklady (např. náklady na […] a […]), které Deutsche Post uplatňovala ve svých REK a které byly schváleny poštovným regulačním orgánem (viz oddíl IV.4.3.). Na druhé straně se v posudku WIK uváděný medián ROA ve výši 7,66 % pohybuje na podobné úrovni jako výnosy z kapitálu, které Deutsche Post […].
(398)
To, že se Německo odkazuje na rozpětí přiměřeného zisku v železniční a autobusové dopravě (výnosy z prodeje ve výši 7 %-8 %), nemá vliv na závěry ohledně referenční hodnoty ke stanovení přiměřeného zisku. Tato odvětví hospodářství jsou kapitálově náročnější, a vyžadují proto k pokrytí kapitálových nákladů vyšší výnosy z prodeje. Tyto údaje naopak potvrzují, že referenční hodnota pro přiměřený zisk uvedená v posudku Deloitte-II je více v souladu s průměrnou výší ROS u kapitálově náročného hospodářského odvětví než u hospodářského odvětví náročného z hlediska pracovních sil.
c) Závěry
(399)
Komise musí odmítnout tvrzení Německa, podle něhož výnosy z cenově regulovaného odvětví nestačí na pokrytí uplatňované zátěže plynoucí z nákladů na sociální pojištění, které jsou ve srovnání s konkurencí neobvyklé. Tvrzení Německa nelze podpořit ani pomocí REK 2009 ani odborným posudkem, který Německo předložilo.
(400)
Naopak je v rozhodnutích o cenových limitech 2002, 2007 a 2011 jednoznačně zdokumentováno, že poštovní regulační orgán schválil vyrovnání uváděných zátěží výnosy z cenově regulovaných služeb.
VII.3.5 Zrušení podpory neslučitelné s vnitřním trhem od 1. ledna 2013
(401)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora má Komise, pokud zjistila, že je určitá podpora neslučitelná s vnitřním trhem, pravomoc rozhodnout, že dotčený členský stát musí tuto podporu zrušit nebo změnit (100). Podle této judikatury slouží tato povinnost slouží k obnovení předchozí situace (101). Soudní dvůr v tomto ohledu stanovil, že tohoto cíle je dosaženo, jestliže příjemce protiprávní podporu vrátil, ztratil tak výhodu, kterou využíval na trhu ve vztahu ke svým konkurentům, čímž by byl obnoven stav před poskytnutím podpory (102).
(402)
V souladu s touto judikaturou čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví toto: „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil […]. Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství.“
(403)
Komise dále poznamenává, že se rozhodnutí o rozšíření řízení 2007 a 2011 vztahují na období 1990-2007. V případě dotování penzí se však jedná o pokračující režim podpory, který neskončil v roce 2007. Také vyrovnávání zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb nebylo ukončeno v roce 2007. Německo ve svém sdělení z 2. ledna 2012 poskytlo údaje o dotování penzí a o dosažených výnosech z cenově regulovaných služeb, včetně roku 2010. Komise proto dochází k závěru, že navrácení neslučitelné části dotací na penze by nemělo být omezeno rokem 2007, nýbrž by mělo pokračovat až do data oznámení tohoto rozhodnutí.
(404)
S ohledem na výpočet prvků podpory, které již byly společnosti Deutsche Post poskytnuty, chce Komise nejprve podotknout, že podle judikatury Soudního dvora žádné ustanovení práva Unie od Komise nevyžaduje, aby při nařízení navrácení podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, stanovila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace, které jeho adresátovi umožní stanovit tuto částku bez větších potíží (103).
(405)
Podpora neslučitelná s vnitřním trhem musí být vypočtena s použitím vzorce v tabulce 8 na základě sazby příspěvků REK a referenční sazby (definice je uvedena v příloze a v tabulce 7 a na základě hrubého platu úředníků (definice je uvedena v tabulce 6. Z částky protiprávní podpory budou za každý rok poskytování stanoveny úroky, a to až do úplného navrácení podpory. Úroky se vypočítají v souladu s ustanoveními v kapitole V nařízení Komise (ES) č. 794/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (104).
(406)
Výpočty v příloze, které stanoví výši protiprávní podpory za období 2003-2010 (bez úroků) jsou založeny na předpokladu, že úředníci pracují v oblasti cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb ve stejném poměru. Dostupné údaje nevypovídají o přesném počtu úředníků, kteří působili v cenově regulovaných a cenově neregulovaných službách. Předpokládá se proto, že podíly výnosů z cenově regulovaných a cenově neregulovaných služeb jsou spolehlivou aproximací pro účely rozdělení nákladů na platy.
(407)
Přesnější údaje mohou proto vést k přesnějším výpočtům a změnit výsledky. Německo nedávno poskytlo ohledně celkové částky platů úředníků v cenově neregulovaných službách v období 1995-2007 nové údaje. Tyto údaje naznačují, že by se celková částka platů úředníků měla stanovovat podle rozdělení založeného na nákladech na zaměstnance Deutsche Post uvedených v REK. Výsledná celková částka platů úředníků stanovená tímto postupem by mohla být nižší než u odhadů na základě podílů na výnosech. Německo dne 2. a 19. ledna 2012 předložilo připomínky, které poukazují na to, že se poměrné rozdělení zátěží v rámci cenově regulovaných služeb a mezi cenově regulované a cenově neregulované služby, přinejmenším, pokud jde o rozhodnutí o cenovém limitu 2011 změnilo. Podle těchto údajů byla zřejmě od roku 2008 jedna část zátěže přisouzena cenově neregulovaným službám. Při provádění tohoto rozhodnutí bude přesná částka protiprávní podpory vypočtena společně s Německem s přihlédnutím k těmto připomínkám.
(408)
Komise navzdory všemu úsilí nedokázala vypracovat spolehlivé údaje, pokud jde o částku protiprávní podpory poskytnutou v období 1995-2002. Také zřejmě není možné uvést v tomto rozhodnutí parametry výpočtu, které by byly dostatečně přesné k tomu, aby členskému státu umožnily (samostatně nebo ve spolupráci s Komisí) provést konečný výpočet během provádění rozhodnutí. Za těchto zvláštních okolností respekt k právu členského státu na obhajobu a zásada právní jistoty představují překážky pro navrácení podpory podle čl. 14 odst. 1 nařízení (ES) č. 659/1999, které stanoví, že „Komise nebude vyžadovat navrácení podpory, pokud by to bylo v rozporu s obecnými zásadami práva Společenství“.
(409)
Navracení podpory by proto mělo začínat 1. lednem 2003 a mělo by pokračovat, dokud nepřestane existovat komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
(410)
Pro období počínající dnem oznámení tohoto rozhodnutí je třeba zajistit, aby úroveň příspěvků na sociální zabezpečení založených na platech, které Deutsche Post platí za své úředníky, nebyla nižší než úroveň příspěvků, které platí konkurenti za soukromé zaměstnance. Při srovnání je třeba přihlížet k veškerým vyrovnáním, které Deutsche Post obdrží na základě regulace cen podle § 20 PostG.
VIII. POSOUZENÍ STÁTNÍCH VYROVNÁVACÍCH PLATEB
VIII.1 Existence státní podpory podle čl. 107 odst. 1 SFEU
(411)
Podle čl. 107 odst. 1 SFEU „podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.“ Při určování, zda opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, musí Komise posoudit tato kritéria: opatření musí být přičitatelné státu a jsou při něm použity státní prostředky, určité podniky či odvětví jsou zvýhodněny, čímž dochází k narušení hospodářské soutěže, a je ovlivněn obchod mezi členskými státy.
(412)
Státní vyrovnávací platby jsou státním zdrojem, jelikož byly poskytovány na základě § 37 a 40 PostVerfG 1989 a § 2 PostUmwG 1994 a byly financovány ze zdrojů veřejného podniku Telekom.
VIII.1.1 Finanční výhoda ze státních vyrovnávacích plateb
VIII.1.1.1 Tvrzení Německa, že odvod je třeba považovat za zvláštní zátěž
(413)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby by vyrovnaly pouze ty odvody, které představovaly náklady, jež by soukromí konkurenti běžně nemuseli hradit. Podle Německa se v případě odvodů jedná o poplatek „sui generis“ a nelze je řadit mezi daně či dividendy.
(414)
Deutsche Post musela v období 1924-1995 platit odvody ve výši od 6,6 % a 10 % obratu. Podle posudku KPMG Spolkový ústavní soud (Bundesverfassungsgericht) ve svém rozsudku ze dne 22. března 1984 přesně nedefinoval právní povahu odvodů, ale charakterizoval je jako příjem do veřejného rozpočtu („Erwerbseinkünften des Bundes“). Odvody byly dále popsány jako náklady („Kosten der Leistung“), které Deutsche Post platí za poskytování svých služeb.
(415)
Ačkoli Spolkový ústavní soud nedefinoval přesně, do jaké míry by měly být odvody považovány za náhradu daní či dividend, je jasné, že představovaly příjem do státního rozpočtu.
(416)
Zaprvé, mnohé členské státy používaly příjmy z poštovního a telekomunikačního monopolu jako zdroj příjmů do státního rozpočtu. Jelikož Bundespost a její předchůdci byli jakožto státní podniky do roku 1995 osvobozeni od daní, byl jim uložen poplatek sui generis jako další zdroj příjmů z těchto sektorů do státní rozpočtu. Požadovat od těchto monopolů odvody bylo z ekonomického hlediska rozumné. Uživatelé byli ochotni přijmout zvyšování poplatků, aniž by výrazně omezili využívání těchto služeb, takže mohlo být dosaženo vysokých příjmů do státního rozpočtu.
(417)
Zadruhé, Deutsche Post nebyla na rozdíl od soukromých podniků povinna platit ani přímé ani nepřímé daně a nebyla povinna vyplácet dividendy z poskytnutého kapitálu. Platby odvodů tedy představovaly pro stát způsob, jak mít z Deutsche Post příjmy - ať už v jeho roli daňového orgánu nebo podílníka. V tomto ohledu není důležité, zda odvody zcela odpovídají definicím určitých daní a dividend či nikoliv. V každém případě se u odvodů jedná o platby, které Deutsche Post musela odvádět od roku1924 a které představovaly příjmy do státního rozpočtu.
(418)
Konečně, lze uzavřít, že povinnost platit odvody byla v souladu s veřejným cílem dosáhnout ze státního monopolu zisk pro státní rozpočet, ať už v podobě daní nebo dividend. Odvody proto představovaly běžné náklady, které musela Deutsche Post financovat z vlastních prostředků.
VIII.1.1.2 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly v souladu s chováním soukromého investora
(419)
Německo tvrdí, že poskytování státních vyrovnávacích plateb se částečně rovnalo jednání soukromého investora, jelikož těmito platbami financovalo ziskové investice do sítě Deutsche Post.
(420)
Jelikož však byly státní vyrovnávací platby poskytovány na základě utrpěných ztrát a nikoliv investičních plánů, je jasné, že žádný soukromý investor by takovou investiční strategii nepřijal.
(421)
Pro Deutsche Post proto ze státních vyrovnávacích plateb vznikla finanční výhoda.
VIII.1.1.3 Tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby byly vyrovnáním čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby
(422)
Německo tvrdí, že státní vyrovnávací platby nepřestavovaly státní podporu, jelikož vyrovnávaly čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby.
(423)
V rozsudku Altmark (105) Soudní dvůr rozhodl, že vyrovnávací platby za poskytování veřejné služby nepředstavují státní podporu pro účely článku 107 SFEU, pokud jsou splněna čtyři kumulativní kritéria. Zaprvé, přijímající podnik musí být skutečně pověřen plněním povinnosti veřejné služby a tyto povinnosti musí být jasně definovány. Zadruhé, parametry, na jejichž základě je vyrovnání vypočteno, musejí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem. Zatřetí, vyrovnání nemůže překračovat to, co je nezbytné k pokrytí všech nebo části nákladů vynaložených na plnění povinností veřejné služby se zohledněním příslušných příjmů, jakož i zisku, který je přiměřený k plnění těchto povinností. Začtvrté, není-li v konkrétním případě podnik, který má plnit povinnosti veřejné služby, vybrán v rámci veřejného výběrového řízení, které umožní zvolit uchazeče, jenž je schopen poskytovat společnosti tyto služby s nejnižšími náklady, musí být výše vyrovnávací platby stanovena na základě analýzy nákladů, které by vznikly průměrnému, dobře řízenému podniku, který je přiměřeně vybaven dopravními prostředky.
(424)
Jelikož Deutsche Post nebyla vybrána na základě veřejného výběrového řízení a Německo neprokázalo, že jde o dobře řízený podnik, není čtvrté kritérium podle rozsudku Altmark splněno.
VIII.1.2 Závěry o existenci podpory
(425)
Státní vyrovnávací platby byly poskytovány ze státních zdrojů a zmírňovaly u Deutsche Post náklady, které by za běžných podmínek soukromé podniky musely hradit samy. Německu se nepodařilo dokázat, že státní vyrovnávací platby splňují kritéria podle rozsudku Altmark, a proto by se neměly považovat za státní podporu.
(426)
Z důvodů objasněných v oddíle VII.1.2 je pravděpodobné, že státní vyrovnávací platby narušují hospodářskou soutěž a nepříznivě ovlivňují obchod.
(427)
Komise proto dochází k závěru, že státní vyrovnávací platby představují podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
VIII.2 Posouzení existujících podpor podle čl. 108 odst. 3 SFEU
(428)
Státní vyrovnávací platby byly zavedeny § 37 odst. 2 a 3 PostVerfG 1989, a představují proto nové opatření podpory.
VIII.3 Posouzení slučitelnosti s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU
(429)
Podle čl. 106 odst. 2 SFEU podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve Smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže. Smlouva však stanoví výjimku z těchto ustanovení, je-li splněna řada podmínek: za prvé musí stát oficiálně pověřit podnik plněním určitého úkolu. Za druhé, pověření se musí týkat služby obecného hospodářského zájmu. Za třetí, musí být výjimka pro splnění svěřeného úkolu nezbytná a přiměřená danému účelu. Za čtvrté, rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.
(430)
Ve sděleních z roku 1996 resp. 2001 (106), (107) a v rámci Společenství z roku 2005 Komise vysvětluje uplatňování kritérií nutnosti a přiměřenosti s ohledem na výjimku podle čl. 106 odst. 2 SFEU. Oddíl 2.4 rámce Společenství z roku 2005 je nejnovější kodifikací ustanovení o významu a působnosti těchto kritérií, která v minulosti důsledně uplatňoval Soudní dvůr, Tribunál i Komise.
(431)
Podle oddílu 2.4 rámce Společenství z roku 2005 musí být zohledněna nutnost a přiměřenost poskytovaného vyrovnání splněny následující zásady:
1)
Vyrovnání nepřesáhne nezbytnou výši pro krytí nákladů vzniklých z plnění povinnosti veřejné služby s přihlédnutím k příjmům s ním souvisejícím, jakož i přiměřenému zisku z plnění těchto povinností.
2)
Vyrovnání zahrnuje veškeré výhody poskytované státem nebo prostřednictvím státních zdrojů v jakékoli formě - bez ohledu na jejich klasifikaci pro účely čl.107 odst. 1 SFEU.
3)
Vyrovnání musí být skutečně použito na činnosti dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Vyrovnávací platby za plnění povinnosti veřejné služby, které jsou poskytovány na provádění služeb obecného hospodářského zájmu, ale ve skutečnosti jsou využívány na činnost na jiných trzích, nejsou oprávněné, a představují tedy neslučitelnou státní podporu.
(432)
Komise ve své rozhodovací praxi považovala státní vyrovnávací platby nákladů spojených s poskytováním univerzální služby za podporu slučitelnou s vnitřním trhem (resp. je za podporu nepovažovala), pokud byly platby nižší než vzniklé čisté náklady na univerzální službu (108).
VIII.3.1 Pověření poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu
(433)
Jednotlivé po sobě jdoucí směrnice a judikatura Soudního dvora (109) vždy uznávaly univerzální poskytování poštovních služeb za službu obecného hospodářského zájmu.
(434)
Deutsche Post byla do 31. prosince 2007 na sebe navazujícími zákony o poštách pověřena poskytováním univerzálních poštovních služeb.
VIII.3.2 Nutnost a přiměřenost státních vyrovnávacích plateb
(435)
Německo trvá na tom, že státní vyrovnávací platby byly přiměřeným vyrovnávacím opatřením, protože podle REK 2009 byly výrazně nižší než vzniklé čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995. Z REK 2009 vyplývá, že v roce 1995 chyběla Deutsche Post navzdory státním vyrovnávacím platbám na vyrovnání čistých kumulovaných nákladů na plnění povinnosti univerzální služby za období 1990-1995 částka […] mld. EUR.
(436)
Po úpravách přidělení nákladů a ocenění nákladů v REK 2009 došel posudek WIK k závěru, že státní vyrovnávací platby vyrovnávaly kumulované čisté náklady na plnění povinnosti univerzální služby v období 1990-1995 vyrovnaly.
(437)
Výpočty v posudku WIK ukazují, že v roce 1995 vyrovnání kumulované čisté náklady přesáhlo o [0-20] milionů EUR. Komise nicméně uznává, že kvalita údajů nákladového účetnictví za tyto roky je špatná. V posudku WIK se také jako kapitálové náklady uznávají pouze odvody, aniž by se přihlíželo k dalšímu přiměřenému zisku.
(438)
Z těchto dvou důvodů Komise shledává, že posudek WIK nelze použít jako základ pro odmítnutí tvrzení Německa, že státní vyrovnávací platby představují přiměřené vyrovnání nákladů Deutsche Post na plnění povinnosti univerzální služby.
Tabulka 10
Výpočet kumulovaných čistých nákladů na plnění povinnosti univerzální služby a státních vyrovnávacích plateb (složený úrok 1995)
REK 2009
Posudek WIK
Kumulované čisté náklady
- […] miliard EUR
- […] miliard EUR
Státní vyrovnávací platby
+ 6,707 miliardy EUR
+ 6,707 miliardy EUR
Nadměrné resp. nedostatečné vyrovnání
- […] miliard EUR
+ [0 až 20] milionů EUR
(439)
Státní vyrovnávací platby jsou proto podle čl. 106 odst. 2 SFEU podporou slučitelnou s vnitřním trhem, neboť nepřesahují čisté náklady, které vznikly Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby.
IX. STÁTNÍ ZÁRUKA NA DLUHOPISY VYDANÉ PŘED ROKEM 1995 PŘEDSTAVUJE EXISTUJÍCÍ PODPORU PODLE ČL. 108 ODST. 3 SFEU
(440)
Komise uvádí, že předpisy o státní záruce na dluhopisy byly zavedeny v roce 1953 podle § 22 odst. 4 PostVwG 1953. Když byl zákon PostVwG 1953 zrušen zákonem PostVerfG 1989, bylo toto ustanovení beze změny převzato do § 40 PostVerfG 1989.
(441)
Jelikož byly státní záruky na dluhopisy zavedeny v roce 1953 a tedy před vstupem v platnost Smlouvy o EHS v roce 1958, jde o existující podporu podle čl. 1 písm. b) bodu i) nařízení (ES) č. 659/1999.
(442)
Podle § 2 odst. 4 PostUmwG 1995 tato existující podpora skončila. Skutečnost, že stát zůstal ručitelem za dluhopisy vydané před privatizací Deutsche Post, nepředstavuje novou podporu, protože tato výhoda byla Deutsche Post udělena v době, kdy byly dluhopisy vydány.
X. ZÁVĚRY
(443)
Komise shledává, že dotování penzí a státní vyrovnávací platby jsou opatřeními podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, protože ulevují Deutsche Post AG od nákladů, které by za běžných okolností měl hradit podnik sám.
(444)
Komise dále shledává, že Německo provádělo dotování penzí a státní vyrovnávací platby protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 2 SFEU. Státní záruka na dluhopisy, které Deutsche Post vydala před svou privatizací, představuje existující podporu, která byla zrušena v roce 1995.
(445)
Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, protože poskytovalo komparativní výhodu pro cenově neregulované služby vzhledem k tomu, že poštovní regulační orgán schválil financování zátěží výnosy z cenově regulovaných cen. Německo podniku Deutsche Post AG nepřiměřeně ulevilo od příspěvků na sociální zabezpečení, jelikož v rámci těchto opatření docházelo nejen k dotování penzí, ale bylo podniku Deutsche Post AG umožněno přenést na zákazníky cenově regulovaných služeb část nákladů na sociální zabezpečení cenově neregulovaných služeb, které by měl tento podnik hradit sám tak, jak to činí soukromí konkurenti.
(446)
Deutsche Post AG se díky opatřením na podporu v oblasti penzí nachází ve výhodném postavení oproti soukromým konkurentům, jelikož za své cenově neregulované služby musela nést nižší zátěž vyplývající z příspěvků na sociální zabezpečení, než jsou náklady stanovené zákonem, které bezesporu vznikají soukromým konkurentům.
(447)
S vnitřním trhem neslučitelná podpora by se tedy měla vypočítat jako rozdíl mezi referenční sazbou, která uvádí příspěvky Deutsche Post AG na sociální zabezpečení pro cenově neregulované služby do souladu s příspěvky konkurentů, a sazbou příspěvků REK, které skutečně hradí Deutsche Post AG za své cenově neregulované služby, vynásobený celkovou částkou hrubých platů úředníků působících v cenově neregulovaných službách. Konkrétně by se měla podpora neslučitelná s vnitřním trhem vypočítat podle vzorce v tabulce 8 na základě definic sazby příspěvků REK a referenční sazby REK, jak je stanoveno v tabulce 7 a v příloze, a hrubých platů úředníků v tabulce 6.
(448)
S vnitřním trhem neslučitelná státní podpora, kterou měla Deutsche Post k dispozici od 1. ledna 2003, by měla být požadována zpět počínaje 1. lednem 2003 a konče datem, kdy konkurenční výhoda přestane existovat. Kromě toho by Německo mělo v zájmu zrušení komparativní výhody přijmout všechna nutná opatření k tomu, aby změnila zmírnění nákladů na penze vyplývající z dotování penzí a regulace poplatků.
(449)
Komise shledává, že se v případě státních vyrovnávacích plateb jedná o opatření podpory, které je slučitelné s vnitřním trhem podle čl. 106 odst. 2 SFEU, protože vyrovnávaly kumulované čisté náklady vzniklé Deutsche Post v souvislosti s plněním povinnosti univerzální služby,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ
Článek 1
1. Dotování penzí pro Deutsche Post AG představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU a Německo jej udělovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU.
2. Dotování penzí je neslučitelné s vnitřním trhem, protože Německo v nepřiměřené míře přispívalo k financování penzí úředníků Deutsche Post AG, kteří odešli do důchodu.
Článek 2
Státní vyrovnávací platby, které přestavují státní podporu podle čl. 107 odst. 1 SFEU pro Deutsche Post AG a které Německo poskytovalo protiprávně, v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, jsou slučitelné s vnitřním trhem.
Článek 3
Státní záruka přestavuje existující podporu ve prospěch Deutsche Post AG podle čl. 107 odst. 1 a čl. 108 odst. 3 SFEU.
Článek 4
1. Německo od Deutsche Post AG vyžádá zpět podporu neslučitelnou s vnitřním trhem uvedenou v článku 1, která je Deutsche Post AG poskytována od 1. ledna 2003 až do chvíle, kdy přestane existovat komparativní výhoda.
2. Částka, která má být podle odstavce 1 navrácena, zahrnuje úroky, jejichž výše se vypočítá ode dne, kdy byla podpora příjemci poskytnuta až do skutečného vrácení podpory.
3. Úroky se vypočítají jako složený úrok v souladu s kapitolou V nařízení (ES) č. 794/2004 a nařízením Komise (ES) č. 271/2008 (110), kterým se mění nařízení (ES) č. 794/2004.
4. S účinkem od data oznámení tohoto rozhodnutí Německo zajistí, aby při zohlednění financování zátěží z výnosů cenově regulovaných služeb schválených poštovním regulačním orgánem již Deutsche Post AG nevznikala komparativní výhoda pro cenově neregulované služby.
Článek 5
1. Navrácení podpory uvedené v článku 1 se provede s okamžitým účinkem, jak je stanoveno v článku 4.
2. Německo zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno do čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1. Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne Německo Komisi tyto informace:
a)
celkovou částku (jistina a úroky), která má být získána zpět od Deutsche Post AG;
b)
podrobný popis již přijatých nebo plánovaných opatření pro splnění tohoto rozhodnutí;
c)
doklady, z nichž vyplývá, že byl Deutsche Post AG doručen příkaz k navrácení podpory neslučitelné s vnitřním trhem.
2. Německo Komisi průběžně informuje o pokroku při provádění vnitrostátních opatření přijatých k provedení tohoto rozhodnutí, dokud není podpora neslučitelná s vnitřním trhem uvedená v článku 1 zcela navrácena. Na základě jednoduché žádosti Komise předloží Německo okamžitě informace o již přijatých nebo plánovaných opatřeních pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím. Mimo jiné bude Německo poskytovat podrobné informace o částce podpory a úrocích, které Deutsche Post AG již vrátila.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Spolkové republice Německo.
V Bruselu dne 25. ledna 2012
KOMISIJAS LĒMUMS
(2012. gada 25. janvāris)
par pasākumu C 36/07 (ex NN 25/07), ko ieviesusi Vācija attiecībā uz Deutsche Post AG
(izziņots ar dokumenta numuru C(2012) 184)
(Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2012/636/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),
vērsusies pie ieinteresētajām personām ar aicinājumu iesniegt apsvērumus saskaņā ar iepriekš minētajiem punktiem (2) un ņemot vērā viņu apsvērumus,
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
tā kā:
I. PROCEDŪRA
I.1. Valsts atbalsta procedūras
I.1.1. 1999. gada lēmums uzsākt procedūru un 2002. gada negatīvais lēmums
(1)
United Parcel Service (turpmāk UPS) 1994. gadā iesniedza sūdzību par nelikumīga valsts atbalsta piešķiršanu Deutsche Bundespost Postdienst (turpmāk Postdienst).
(2)
Pēc procedūras uzsākšanas 1999. gada 23. oktobrī (turpmāk 1999. gada lēmums uzsākt procedūru) Vācija 1999. gada 16. septembrī iesniedza apsvērumus. Pēc 1999. gada lēmuma uzsākt procedūru publicēšanas Komisija saņēma apsvērumus no 14 ieinteresētajām personām, kas 1999. gada 15. decembra vēstulē tika atbilstoši pārsūtīti Vācijas valdībai, dodot tai iespēju izteikt komentārus par šiem apsvērumiem. Vācijas iestādes nosūtīja atbildi 2000. gada 1. februāra vēstulē, kas tika reģistrēta 2000. gada 2. februārī.
(3)
Komisija 2002. gada 19. jūnijā pieņēma galīgo negatīvo lēmumu (3) (turpmāk 2002. gada lēmums), konstatējot, ka Postdienst un tā pārņēmējs Deutsche Post AG (turpmāk DPAG; Postdienst un DPAG abi kopā - Deutsche Post) piedāvāja paku sūtījumus no vienas vietas uz citu zem pieauguma izmaksām un ka šī agresīvā cenu politika neietilpa Deutsche Post pienākumā sniegt universālo pakalpojumu. Radušies EUR 572 miljonu zaudējumi, pārkāpjot LESD 106. un 107. pantu, galu galā tika finansēti no valsts līdzekļiem, kas tika izsniegti Deutsche Post dažādās formās (piemēram, valsts kompensācijas maksājumi no meitasuzņēmuma Deutsche Bundespost Telekom (turpmāk Telekom), valsts garantēti aizdevumi un valsts subsīdijas pensiju finansēšanai pasta valsts ierēdņiem).
(4)
Pēc Komisijas pieprasījuma Vācija no DPAG atguva neatbilstošo valsts atbalstu EUR 572 miljonu apmērā. Deutsche Post iesniedza apelācijas sūdzību Savienības tiesās.
(5)
Savā 2008. gada spriedumā (4) Vispārējā tiesa (turpmāk Tiesa) anulēja Komisijas 2002. gada negatīvo lēmumu, jo Komisija nebija veikusi visu universālā pakalpojuma ieguvumu un izmaksu visaptverošu analīzi, lai noteiktu, vai Deutsche Post ir piešķirta pārāk maza vai pārāk liela kompensācija.
(6)
Vācija attiecīgi atmaksāja atgūto Deutsche Post piešķirto valsts atbalstu EUR 572 miljonu apmērā un uzkrātos procentus.
(7)
Tiesa 2010. gada 2. septembrī noraidīja Komisijas apelācijas sūdzību pret Vispārējās tiesas spriedumu (5).
I.1.2. Turpmākas sūdzības pēc 2002. gada negatīvā lēmuma
(8)
UPS2004. gada 13. maijā pēc 2002. gada noraidošā lēmuma iesniedza turpmāku sūdzību par nelikumīgu valsts atbalstu, kas piešķirts Deutsche Post. UPS apgalvoja, ka 2002. gada lēmumā netika apskatīti visi pasākumi, kas iekļauti sākotnējā 1994. gada sūdzībā, un ka Deutsche Post guva ievērojami lielākas finansiālās priekšrocības nekā neatbilstošais atbalsts EUR 572 miljonu apmērā. UPS uzskata arī, ka Deutsche Post izmantoja valsts līdzekļus, lai paplašinātu savas paku sūtījumu darbības (piemēram, citu uzņēmumu iegādei) un pārdotu pakalpojumus par neatbilstoši zemām transfertcenām saviem meitasuzņēmumiem Postbank AG un Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (turpmāk DPEED), kas attiecīgi darbojās banku pakalpojumu un biznesa paku izplatīšanas jomās ar zīmolu DHL.
(9)
Komisija 2004. gada 9. novembrī un 2005. gada 1. aprīlī nosūtīja informācijas pieprasījumus Vācijai. Vācija attiecīgi nosūtīja savas atbildes 2004. gada 2. decembrī un 2005. gada 3. jūnijā.
(10)
TNT Post AG & Co KG (turpmāk TNT) 2004. gada 16. jūlijā iesniedza sūdzību arī par to, ka Deutsche Post pārdeva pakalpojumus par neatbilstoši zemām transfertcenām Postbank AG. Tā apgalvoja, ka, tā kā Postbank AG maksāja tikai mainīgās izmaksas par sniegtajiem pakalpojumiem, kopējās fiksētās izplatīšanas tīkla izmaksas Deutsche Post finansēja pilnībā no sava vēstuļu monopola ieņēmumiem.
(11)
Komisija 2004. gada 11. novembrī un 2005. gada 25. aprīlī nosūtīja Vācijai informācijas pieprasījumus. Vācija nosūtīja savas atbildes 2004. gada 17. decembrī un 2005. gada 23. jūnijā.
I.1.3. 2007. gada lēmums par pagarinājumu
(12)
Pēc turpmākām sūdzībām Komisija 2007. gada 12. septembra vēstulē (6) (turpmāk 2007. gada lēmums par pagarinājumu) informēja Vāciju par savu lēmumu paplašināt sākotnēji 1999. gadā uzsāktās procedūras darbības jomu. 2007. gada lēmuma par pagarinājumu mērķis bija ietvert jauno iesniegto informāciju un rūpīgi pārbaudīt visus iespējamos konkurences izkropļojumus, kas var rasties no valsts pasākumiem, kuri tika veikti attiecībā uz Deutsche Post (sīkāku aprakstu par valsts kompensācijas maksājumiem, valsts garantijām, pensiju subsīdijām un ekskluzīvo licenci attiecībā uz vēstuļu nosūtīšanas pakalpojumiem sk. I.1.14. iedaļā).
(13)
Komisija uzskatīja, ka detalizēti jāatjauno Deutsche Post pārskati no 1990. gada līdz 2007. gadam, lai gūtu skaidrību par valsts atbalsta ietekmi uz dažādu Deutsche Post sniegto pakalpojumu ieņēmumiem un izmaksām.
I.1.4. Vācijas apsvērumi par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu
(14)
Vācija iesniedza savus apsvērumus 2007. gada 14. decembrī, un Deutsche Post apstrīdēja 2007. gada lēmumu par pagarinājumu (sk. arī I.3.1. iedaļu).
I.1.5. Trešo personu apsvērumi par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu un Vācijas komentāri par trešo personu apsvērumiem
(15)
UPS un TNT2007. gada 16. novembrī iesniedza savus apsvērumus.
(16)
Pēc 2007. gada 20. decembra pieprasījuma pagarināt termiņu Vācija 2008. gada 12. martā iesniedza savus komentārus par TNT un UPS apsvērumiem.
I.1.6. Ārējā speciālista izvēle
(17)
Komisija 2008. gada 23. janvārī publiski izsludināja konkursu par speciālista pētījumu, lai palīdzētu Komisijai noteikt, vai Deutsche Post saņēma pārāk lielu kompensāciju par saviem pienākumiem sniegt universālo pakalpojumu no 1990. gada līdz 2007. gadam (7).
(18)
Komisija 2008. gada 18. jūnijā noslēdza līgumu ar WIK Consult GmbH, kas specializējas pasta nozares izmaksu uzskaitē.
I.1.7. Vācijas komentāri par atbilstošu izmeklējamā laikposma ilgumu
(19)
Vācija 2008. gada 10. jūnija un 18. jūnija vēstulēs paziņoja, ka tā neatbalsta paredzēto izmeklēšanas laikposma ilgumu (1990.-2007. gads), un apgalvoja, ka būtu pietiekami veikt izmeklēšanu par laikposmu no 1990. gada līdz 1994. gadam, kad tika veikti valsts kompensācijas maksājumi, jo zaudējumi šajā laikposmā bija lielāki nekā valsts kompensācijas maksājumi, tāpēc Deutsche Post noteikti nesaņēma pārāk lielu kompensāciju. Saskaņā ar Kopienas pamatprincipiem par valsts atbalstu kompensācijas par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu formā (turpmāk 2005. gada pamatprincipi) (8), kuros pārāk lielas kompensācijai aprēķināšanai noteiktais ierobežojums ir četri gadi, grāmatvedības informācijas sniegšana par laikposmu pēc 1994. gada būtu neproporcionāla.
(20)
Vācija 2008. gada 27. jūnijā iesniedza speciālista viedokli par Komisijas pienākumu izmeklēt atsevišķi valsts kompensācijas maksājumus, valsts garantijas un pensiju subsīdiju (9). Turklāt Vācija apgalvoja, ka valsts garantijas un pensiju subsīdijas novērtējumam grāmatvedības datu pārbaude nebija vajadzīga.
(21)
Vācijas iestādes vēlreiz uzsvēra to pašu nostāju 2008. gada 29. maija un 15. jūlija sanāksmēs ar Komisijas departamentiem.
I.1.8. 2008. gada 17. jūlija informācijas pieprasījums
(22)
Komisija 2008. gada 17. jūlijā nosūtīja informācijas pieprasījumu Vācijai par visiem valsts atbalsta pasākumiem, kuriem tiek veikta izmeklēšana, kopā ar jautājumiem par Deutsche Post ieņēmumiem un izmaksām no 1990. gada līdz 2007. gadam. Informācijas pieprasījums tika sagatavots sadarbībā ar WIK Consult. Vācija 2008. gada 5. augustā pieprasīja atvērtu termiņa pagarinājumu, jo tai vispirms bija jāizveido piekļuve konkrētiem datiem.
I.1.9. 2008. gada 12. un 22. augusta pasākumi pēc informācijas pieprasījuma
(23)
Komisija 2008. gada 12. augustā paskaidroja, kāpēc Deutsche Post ieņēmumu un izmaksu pārbaude jāveic par laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam, un uzstāja, ka jāiesniedz pieprasītā informācija.
(24)
Vācija savā 2008. gada 14. augusta paziņojumā saglabāja nostāju, ka nebija iemesla pārbaudīt Deutsche Post ieņēmumus un zaudējumus pēc 1994. gada. Komisija 2008. gada 22. augustā paziņoja, ka tā saglabā tiesības izdot rīkojumu sniegt informāciju saskaņā ar Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK Līguma 93. panta piemērošanai (10) 10. panta 3. punktu, ja Vācija nesniegs pieprasīto informāciju.
(25)
Vācija savā 2008. gada 29. septembra paziņojumā ietvēra vēl viena eksperta atzinumu, kas bija iesniegts 2008. gada 2. oktobrī, - lai atbalstītu savu pozīciju, ka grāmatvedības analīze pēc 1994. gada nebija vajadzīga un ka atbilstošais izmeklēšanas laikposms ir no 1990. gada līdz 1994. gadam (11).
(26)
Vācija 2008. gada 28. oktobrī iesniedza informāciju par valsts garantiju un pensiju subsīdiju.
I.1.10. 2008. gada 30. oktobra rīkojums sniegt informāciju
(27)
Komisija neapstiprināja Vācijas iebildumus un uzstāja, ka analīze līdz 2007. gadam bija nepieciešama, lai pilnībā novērtētu piešķirto valsts atbalsta pasākumu ietekmi uz konkurenci. Pēc diviem informācijas sniegšanas atgādinājumiem 2008. gada 12. un 22. augustā Komisija 2008. gada 30. oktobrī izdeva rīkojumu sniegt informāciju, liekot Vācijai nosūtīt visu nepieciešamo informāciju par grāmatvedību visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.
(28)
Vācija un Deutsche Post apstrīdēja rīkojuma sniegt informāciju pamatotību (sk. I.3.2. iedaļu).
(29)
Vācija 2008. gada 27. novembrī iesniedza pieprasīto informāciju par grāmatvedību par laikposmu no 1990. gada līdz 1994. gadam. Vācija 2008. gada 5. un 16. decembrī atjaunināja informāciju par grāmatvedību, kas bija iesniegta 2008. gada 27. novembrī.
I.1.11. Informācijas par grāmatvedību iesniegšana par laikposmu no 1990. līdz 2007. gadam
(30)
Vācija un Deutsche Post pēc 2009. gada 6. februāra sanāksmes, kurā piedalījās Vācijas valsts sekretārs Pfaffenbach kungs, DPAG izpilddirektors Appel kungs un par konkurences politiku atbildīgais Komisijas loceklis, vienojās sniegt informāciju par grāmatvedību pēc 1994. gada.
(31)
Vācija 2009. gada 3. martā iesniedza informācijas par grāmatvedību pirmo daļu par visu izmeklēšanas laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam.
(32)
Deutsche Post un Komisijas departamentu sanāksmes notika 2009. gada 3. martā Briselē un 2009. gada 12. martā, 2. aprīlī, 28. maijā, 23. jūnijā un 18. septembrī Bonnā. Vācija 2009. gada 26. martā, 7. maijā un 22. jūnijā iesniedza attiecīgās Deutsche Post datu prezentācijas.
(33)
Pēc šīm sanāksmēm un diviem jautājumu sarakstiem, ko Komisija 2009. gada 4. jūnijā un 30. jūlijā iesniedza Deutsche Post, Vācija 2009. gada 9. jūlijā, 31. jūlijā, 17. augustā, 8. septembrī, 10. septembrī un 15. oktobrī iesniedza atjauninātu informāciju par grāmatvedību un turpmākus skaidrojumus.
(34)
Komisijas dienesti 2009. gada 16. un 24. septembrī iesniedza turpmākus jautājumus, uz kuriem Vācija 2009. gada 14. oktobrī sniedza atbildes.
I.1.12. WIK pētījuma iesniegšana
(35)
Grāmatvedības datu novēlotas iesniegšanas dēļ līgums ar WIK Consult bija vairākas reizes jāpagarina. Beidzot 2009. gada 9. novembrīWIK Consult (turpmāk WIK pētījums) iesniedza savu speciālistu pētījumu.
(36)
Vācija 2010. gada 14. un 21. janvārī iesniedza komentārus par WIK pētījumu. Vācija 2010. gada 11. februārī iesniedza KPMG (turpmāk KPMG pētījums) speciālistu pētījumu par pārnesto maksājumu juridisko raksturu (12) (Ablieferungen), kas Deutsche Post bija jāiemaksā valsts budžetā līdz 1995. gadam, un Deloitte (13) (turpmāk Deloitte I pētījums) speciālistu pētījumu par WIK pētījumā izmantoto peļņas atsauces punktu.
(37)
Vācija 2010. gada 23. aprīlī iesniedza turpmāku Deloitte pētījumu (turpmāk Deloitte II pētījums) par saprātīgas peļņas līmeni, ko izmantot Deutsche Post universālajiem pakalpojumiem.
(38)
Vācija 2010. gada 9. augustā iesniedza turpmākus komentārus par pārāk lielas kompensācijas aprēķināšanu un tirgus ieguldītāja principa piemērošanu valsts kompensācijas maksājumu novērtēšanai.
I.1.13. Komentāri par 2002. gada negatīvā lēmuma anulēšanu
(39)
Vācija 2010. gada 5. novembrī iesniedza turpmāku speciālistu viedokli par sprieduma lietā C-399/08 Komisija/Deutsche Post (sk. I.3.5. iedaļu) nozīmi turpmākā izmeklēšanā (14).
I.1.14. 2011. gada lēmums par pagarinājumu
(40)
Komisija 2011. gada 10. maija vēstulē paziņoja Vācijai savu lēmumu paplašināt sākotnēji 1999. gadā uzsāktās un 2007. gadā paplašinātās procedūras darbības jomu saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu, lai veiktu detalizētu izmeklēšanu par pensiju subsīdiju, ko Deutsche Post ir saņēmusi kopš 1995. gada (turpmāk 2011. gada lēmums par pagarinājumu).
(41)
Pēc sākotnējā 2011. gada 23. maija pieprasījuma pagarināt termiņu Vācija 2011. gada 29. jūlijā iesniedza savus komentārus kopā ar turpmākiem speciālistu pētījumiem par nepieciešamību aprēķināt pārāk lielas kompensācijas piešķiršanu, lai pierādītu iespējamo šķērssubsidēšanu (15), par Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksu un vidējo tirgus sociālās apdrošināšanas izmaksu salīdzinājumu (16), kā arī par Deutsche Post radušos sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu (17).
(42)
UPS2011. gada 4. oktobrī iesniedza savus apsvērumus. Tiem sekoja Free and Fair Postal Initiative (turpmāk FFIP) 2011. gada 5. oktobrī iesniegtie apsvērumi un Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (turpmāk BIEK) 2011. gada 7. oktobrī iesniegtie apsvērumi. Komisija 2011. gada 13. oktobrī paziņoja Vācijai ieinteresēto personu apsvērumus.
(43)
Vācija 2011. gada 14. novembrī iesniedza savus komentārus par trešo personu apsvērumiem.
(44)
Komisija 2011. gada 18. novembrī nosūtīja turpmāku informācijas pieprasījumu par pensiju finansējuma datiem laikposmā pēc 2007. gada. Vācija 2012. gada 2. un 19. janvārī nosūtīja atbildes. Komisija 2011. gada 16. decembrī nosūtīja Vācijai Charles River Associates (18) speciālistu pētījumu (turpmāk CRA pētījums) par peļņas atsauces punktu, lai tā sniegtu savus komentārus, uz kuru Vācija atbildēja 1012. gada 16. janvārī.
I.2. Rīcība saskaņā ar LESD 102. pantu
(45)
Pamatojoties uz UPS 1994. gada sūdzību, Komisija atklāja, ka Deutsche Post bija pārkāpis LESD 102. pantu ar agresīvām cenām uzņēmēju sūtītajām pakām patērētājiem no 1990. gada līdz 1995. gadam. Deutsche Post tika uzlikta EUR 24 miljonu liela soda nauda (19).
(46)
UPS2004. gada 22. aprīlī iesniedza nākamo sūdzību par Deutsche Post dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu saskaņā ar LESD 102. pantu. UPS apgalvoja, ka Deutsche Post ir piemērojis pārmērīgi augstas pastmarku cenas saviem regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem.
(47)
Komisija izmeklēšanas laikā 2004. gada 5. novembrī saņēma dokumentus attiecībā uz Vācijas pasta regulēšanas aģentūras (turpmāk Pasta pakalpojumu regulators) lēmumu par maksimālo cenu Deutsche Post regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem laikposmā no 2003. gada 1. janvāra (turpmāk 2002. gada lēmums par maksimālo cenu). Vācija 2007. gada 13. jūnija vēstulē piekrita, ka šos dokumentus var izmantot arī valsts atbalsta tiesvedībā.
(48)
Komisija 2008. gada 25. martā nolēma izbeigt izmeklēšanu par konkurences ierobežošanu, jo bija maza ticamība, ka ir noticis šāds pārkāpums atbilstoši LESD 102. pantam (20).
I.3. Tieslietas
I.3.1. Lieta T-421/07 Deutsche Post AG/Komisija
(49)
Deutsche Post apstrīdēja 2007. gada lēmuma par pagarinājumu pamatotību, apgalvojot, ka 2002. gada negatīvais lēmums radīja tiesisku ticamību, ka Komisija neapkopos savu veikto izmeklēšanu.
(50)
Vispārējā tiesa 2011. gada 8. decembrī noraidīja šo iebildumu kā nepieņemamu (21).
I.3.2. Lieta T-570/08 Deutsche Post AG/Komisija un lieta T-571/08 Vācija/Komisija
(51)
Vācija un Deutsche Post apstrīdēja Komisijas 2008. gada 30. oktobra rīkojuma sniegt informāciju pamatotību, jo uzskatīja, ka rīkojums sniegt informāciju ietvēra neatbilstošu informāciju un uzlika nesamērīgi lielu slogu Deutsche Post.
(52)
Vispārējā tiesa 2010. gada 16. jūlijā paziņoja abas rīcības par neatbilstošām, jo ne Deutsche Post, ne Vācijas procesuālās tiesības netika pārkāptas, izdodot rīkojumu sniegt informāciju.
I.3.3. Lieta C-463/10 P Deutsche Post AG/Komisija un lieta C-475/10 P Vācija/Komisija
(53)
Deutsche Post un Vācija 2010. gada 27. septembrī iesniedza apelācijas sūdzību pret Vispārējās tiesas spriedumu un saglabāja viedokli, ka ar rīkojumu sniegt informāciju ir pārkāptas to tiesības. Tiesa 2011. gada 13. oktobrī anulēja Vispārējās tiesas 2010. gada 16. jūlija spriedumu (22). Attiecīgi lieta tika nosūtīta atpakaļ Vispārējai tiesai un joprojām nav pabeigta.
I.3.4. Lieta T-344/10 UPS/Komisija
(54)
UPS2010. gada 20. augustā iesniedza prasību Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka Komisija nelikumīgi nav reaģējusi attiecībā uz 2007. gada valsts atbalsta izmeklēšanu. Tā kā kopš 2007. gada lēmuma par pagarinājumu bija pagājuši gandrīz trīs gadi, UPS uzskatīja, ka Komisijai ir bijušas plašas iespējas izmeklēt minētos pasākumus un novērtēt faktiskos un likumīgos apstākļus, lai pieņemtu galīgo lēmumu un slēgtu izmeklēšanas procedūru. Lieta joprojām nav pabeigta.
I.3.5. Lieta T-388/11 Deutsche Post AG/Komisija
(55)
Deutsche Post2011. gada 22. jūlijā apstrīdēja 2011. gada lēmuma par pagarinājumu pamatotību, jo uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu savā sākotnējā novērtējumā par pensiju subsīdiju kā valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē un kā jaunu valsts atbalstu LESD 108. panta 1. punkta nozīmē. Lieta joprojām nav pabeigta.
II. VALSTS PASĀKUMU SĪKS APRAKSTS
(56)
Deutsche Post kopš 1989. gada ir saņēmis valsts palīdzību vairāku dažādu pasākumu formā.
-
Pensiju subsīdiju, pamatojoties uz:
-
Likumu par bijušā Deutsche Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz 1994) personālu (23) (turpmāk PostPersRG 1994).
-
Valsts kompensācijas maksājumus un garantijas, pamatojoties uz:
-
Likumu par pasta pakalpojumu organizāciju (Postverfassungsgesetz 1989) (24) (turpmāk PostVerfG 1989),
-
Likumu par pasta pakalpojumu reorganizāciju (Postumwandlungsgesetz 1994) (25) (turpmāk PostUmwG 1994).
-
Ekskluzīvas tiesības un cenas regulēšanu, pamatojoties uz:
-
Likumu par pasta sistēmu (Gesetz über das Postwesen 1989) (26) (turpmāk PostG 1989),
-
Pasta likumu (Postgesetz 1997) (turpmāk PostG 1997).
II.1. Pensiju subsīdija saistībā ar sociālajiem pabalstiem un sociālās apdrošināšanas iemaksu shēmām valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem
(57)
Kopš 1995. gada ar pensiju subsīdiju ir finansēta liela daļa no Deutsche Post pensionēto valsts ierēdņu pensijām. Lai pilnībā saprastu pensiju subsīdijas ietekmi novērtējumā, turpmākajās iedaļās sīkāk aprakstīti valsts ierēdņu sociālie pabalsti un sociālās apdrošināšanas iemaksas salīdzinājumā ar obligātajām sociālās apdrošināšanas shēmām darbiniekiem ar privāttiesību līgumiem (turpmāk līgumdarbinieki).
II.1.1. Sociālie pabalsti valsts ierēdņiem
(58)
Valsts ierēdņiem pienākas vecuma pensijas, veselības aprūpe un slimības aprūpe. Deutsche Post valsts ierēdņiem paredzētie pabalsti ir tādi paši kā visiem citiem valsts ierēdņiem piešķirtie pabalsti.
-
Pensijas apjoms ir iepriekš noteikts saskaņā ar BeamtVG 14. pantu (27), un tas ir konkrēta procentuālā daļa no valsts ierēdņa pēdējās algas. Piemēram, valsts ierēdnis, kas aizgājis pensijā 2010. gadā un ir nostrādājis obligāto gadu skaitu, saņem pensiju 71,75 % apmērā no savas pēdējās algas.
-
Valsts ierēdņiem tiek atmaksāti 50-70 % no veselības un slimības aprūpes izdevumiem, un atlikušās izmaksas tiem jāapmaksā pašiem. Precīzs veselības aprūpes izdevumu sadalījums ir atkarīgs no dažādiem kritērijiem, piemēram, no bērnu skaita. Valsts ierēdnis var izvēlēties, vai izņemt brīvprātīgās apdrošināšanas papildu summu vai arī samaksāt naudā savu daļu par veselības aprūpes izmaksām.
II.1.2. Postdienst valsts ierēdņu sociālo pabalstu finansēšana 1989.-1994. gadā
(59)
Pēc pirmās pasta reformas 1989. gadā saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu Postdienst, Telekom un Postbank bija pilnībā jāfinansē pensiju maksājumi un veselības aprūpes izmaksas pensionētajiem valsts ierēdņiem, kas bija iedalīti attiecīgos segmentos atkarībā no viņu iepriekš veiktajām darbībām. Saskaņā ar šo noteikumu, lai gan valsts ierēdņa prasība joprojām ir pret valsti, valstij ir tiesības attiecīgi pieprasīt visu summu no Postdienst, Telekom un Postbank.
II.1.3. Sociālo pabalstu finansēšana DPAG valsts ierēdņiem kopš 1995. gada
(60)
Ar otro pasta reformu 1994. gadā valsts ierēdņi, kas bija strādājuši Postdienst, tika pārcelti uz DPAG saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 1. punktu. Saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu ierēdņi saglabāja savu esošo juridisko statusu. Saskaņā ar PostPersRG 1994 1. panta 1. punktu DPAG pārņēma visas darba devēja tiesības un pienākumus no federālās valsts un saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu uzņēmās visas valsts ierēdņu finanšu prasības.
(61)
Saskaņā ar PostPersRG 1994 15. pantu pensiju un veselības aprūpes maksājumus pensionētajiem valsts ierēdņiem pārņēma jaunizveidotais pensiju fonds īpaši Deutsche Post valsts ierēdņiem. Pensiju fondi Deutsche Post, Deutsche Telekom AG un Postbank AG2001. gada 1. jūlijā tika apvienoti pensiju fondā pasta valsts ierēdņiem (Postbeamtenversorgungskasse) (turpmāk kopā saukti “pensiju fonds” visā laikposmā, sākot ar 1995. gada 1. janvāri).
(62)
Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 1. punktu Deutsche Post bija jāmaksā pensiju fondam gada maksa EUR 2,045 miljardi laikposmā no 1995. gada līdz 1999. gadam, kas kopā bija EUR 10,225 miljardi. No 2000. gada, pamatojoties uz PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu, Deutsche Post bija jāmaksā pensiju fondam gada maksa 33 % apmērā no kopējā valsts ierēdņu algu apmēra (t. i., no EUR 735 miljoniem 2000. gadā līdz EUR 540 miljoniem 2010. gadā).
(63)
Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu pensiju subsīdija nosedz atlikušo iztrūkumu (t. i., starpību starp pensijām pensionētajiem valsts ierēdņiem un Deutsche Post iemaksu pensiju fondā). Pensiju subsīdija palielinājās no EUR 151 miljona 1995. gadā līdz EUR 3,203 miljardiem 2010. gadā, un kopējā summa laikposmā no 1995. gada līdz 2010. gadam bija EUR 37,121 miljards.
1. attēls.
Pensiju fonda finansēšana (miljonos EUR)
II.1.4. Obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas līgumdarbiniekiem un papildu pensiju apdrošināšana Deutsche Post līgumdarbiniekiem
(64)
Līgumdarbiniekiem jābūt iesaistītiem četrās sociālās apdrošināšanas shēmās - pensiju, bezdarba, veselības un slimības aprūpes apdrošināšanā (28). Salīdzinājumā ar valsts ierēdņu shēmu obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas piedāvā atšķirīgu seguma līmeni pensiju un veselības apdrošināšanas shēmām:
-
pensijas līmenis nav noteikts procentos no galīgās mēnešalgas, bet no vidējās algas dzīves laikā,
-
veselības un slimības aprūpes izmaksas tiek nosegtas pilnībā.
(65)
Pastāv arī būtiskas atšķirības sociālo pabalstu finansēšanā salīdzinājumā ar valsts ierēdņiem. Obligātās sociālās apdrošināšanas shēmas līgumdarbiniekiem finansē kopējās darba devēja un darbinieka iemaksas visā darbinieka darba mūžā (turpmāk obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksas). Kopējo sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi formāli iedala darbinieka un darba devēja daļās aptuveni uz pusēm. Tomēr darba devējam ir formāls pienākums maksāt pilnu iemaksu likmi sociālās apdrošināšanas shēmās.
2. attēls.
Obligātās sociālās apdrošināšanas likmes procentos no līgumdarbinieku bruto algas (sk. arī pielikumu)
(66)
Iepriekš 2. attēls parāda, ka obligāto sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes kopš 1995. gada ir bijušas 38-42 % no bruto algas (= neto alga + darbinieka daļa). Darba devēja un darbinieka daļas sociālās apdrošināšanas iemaksu likmē ir bijušas 19-21 % no bruto algas (detalizētu aprakstu pa laikposmiem sk. pielikumā).
(67)
Deutsche Post līgumdarbinieki ir guvuši labumu ne tikai no obligātajām sociālās apdrošināšanas shēmām, bet arī no papildu pensiju apdrošināšanas. Līgumdarbiniekiem, kas sāka strādāt pirms 1997. gada, tika piedāvāta papildu pensiju apdrošināšana, kas viņiem ļautu saņemt valsts ierēdņiem līdzīgu pensiju. Papildu pensiju apdrošināšana sedza starpību starp līgumdarbinieku obligāto sociālās apdrošināšanas pensiju, kas ir vienāda ar konkrētu procentu daļu no vidējās algas dzīves laikā, un valsts ierēdņa pensiju, kas ir konkrēta procentu daļa no pēdējās algas apmēra. Detalizēti noteikumi ir iekļauti Vācijas pasta pensiju institūta hartā (Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost - VAP) (29).
(68)
Līdz 1997. gadam Deutsche Post finansēja papildu pensijas pensionētajiem līgumdarbiniekiem, piemaksājot aptuveni [5-10 %] (30) no aktīvo līgumdarbinieku bruto algas. Kopš 1997. gada Deutsche Post ir izveidojis noteikumu nenomaksātajām VAP saistībām (sk. arī 4. apgrūtinājuma aprakstu II.3.1.3. iedaļā).
(69)
Kopš 1997. gada no jauna pieņemtajiem līgumdarbiniekiem tika piedāvāta būtiski samazināta papildu pensiju apdrošināšana, par kuru Deutsche Post samaksāja [0-5 %] no bruto algas no 1997. gada līdz 2007. gadam.
II.2. Valsts kompensācijas maksājumi un garantijas saistībā ar Deutsche Post ekskluzīvajām tiesībām un pienākumu sniegt universālos pasta pakalpojumus
II.2.1. Ekskluzīvās tiesības līdz 2007. gadam
(70)
Līdz 1998. gadam ar PostG 1989 2. pantu Deutsche Post bija piešķirtas ekskluzīvas tiesības izveidot un ekspluatēt iekārtas vēstuļu pasta transportēšanai. Attiecībā uz citiem pasta pakalpojumiem - paku, avīžu un žurnālu transportēšanu - Deutsche Post nebija ekskluzīvu tiesību un tie bija atvērti konkurencei. Saskaņā ar PostVerfG 1989 37. pantu no šiem ekskluzīvo tiesību vēstuļu pakalpojumiem gūtā peļņā bija jāizmanto, lai finansētu zaudējumus no universālajiem pakalpojumiem, kas tika piedāvāti konkurencei atvērtos tirgos. Saskaņā ar Likuma par Telekomunikāciju un pasta pakalpojumu regulējumu - PTRegG 1994 (31) 4. pantu Pasta un Telekomunikāciju federālais ministrs bija atbildīgs par cenu apstiprināšanu rezervētajiem vēstuļu pakalpojumiem.
(71)
No PostG 1997 spēkā stāšanās 1998. gadā Deutsche Post rezervēto pakalpojumu darbības joma tika pakāpeniski samazināta. Saskaņā ar PostG 1997 51. pantu ekskluzīvās tiesības attiecās uz vēstuļu un adresēto katalogu, kas ir vieglāki par 200 gramiem, transportēšanu 1997. gadā, bet svara ierobežojums pēc tam tika samazināts līdz 50 gramiem 2006. gadā. Ekskluzīvās tiesības beidzās 2007. gada 31. decembrī.
II.2.2. Pienākums sniegt universālos pasta pakalpojumus līdz 2007. gadam
(72)
Pienākums sniegt universālos pakalpojumus Deutsche Post tika noteikts ar diviem oficiāliem pilnvarojuma aktiem:
-
Pasta obligāto pakalpojumu regula (32) (turpmāk Obligāto pakalpojumu regula) piešķīra Deutsche Post universālo pasta pakalpojumu sniedzēja statusu attiecībā uz vēstulēm un pakām, kas nepārsniedz 20 kg, pilnvarojot to sniegt šos pakalpojumus visā Vācijā par vienotiem tarifiem,
-
PostG 1997 un attiecīgā 1999. gada īstenošanas regula (33) (turpmāk 1999. gada Universālo pakalpojumu regula) saglabāja šīs DPAG piešķirtās pilnvaras.
(73)
PostG 1997 11. pantā universālais pakalpojums tika definēts kā pasta pakalpojumu pamatkomplekts, ko piedāvā visā valstī par pieņemamām cenām. Šie pakalpojumi ietver vēstuļu, adresētu paku, kuru svars nepārsniedz 20 kg, grāmatu, katalogu, avīžu un žurnālu transportēšanu (turpmāk universālie pakalpojumi).
(74)
Universālā pakalpojuma minimālās kvalitātes prasības noteiktas 1999. gada Universālo pakalpojumu regulā:
-
visā Vācijā jābūt vismaz 12 000 pasta nodaļām,
-
gadā vidēji 80 % vēstuļu un paku jāpiegādā konkrētā termiņā (viena darba diena vēstulēm un divas darba dienas pakām) un darba dienās jāveic vismaz viena piegāde dienā,
-
tā kā galvenā prasība attiecībā uz universālo pakalpojumu cenām ir pieejamība, DPAG bija jāpiemēro vienotas cenas attiecībā uz vēstuļu pakalpojumiem, kas sniegti saskaņā ar ekskluzīvajām tiesībām, kuras beidzās 2007. gadā. Tomēr DPAG ir zināma cenu noteikšanas elastība attiecībā uz pakalpojumiem, uz kuriem attiecas ekskluzīvās tiesības, jo tā var noslēgt individuālas vienošanās par cenām ar klientiem, kas nosūta vismaz 50 vienības vienā darījumā.
(75)
PostG 1997 52. pantā tika saglabātas DPAG pilnvaras attiecībā uz universālo pakalpojumu sniegšanu līdz 2007. gada 31. decembrim, t. i., līdz datumam, kurā beidzās tā ekskluzīvās tiesības sniegt vēstuļu pakalpojumus. Pēc ekskluzīvo tiesību termiņa beigām nevienam pasta operatoram Vācijā nav piešķirtas pilnvaras attiecībā uz pienākumu sniegt universālos pakalpojumus, kas nozīmē, ka visiem pasta pakalpojumu sniedzējiem jāsniedz universālie pasta pakalpojumi (“tirgus cenas”). Ja ir atklāts vai ir iemesls uzskatīt, ka universālais pakalpojums netiek sniegts atbilstoši vai pienācīgi, PostG 1997 ir noteikti juridiskie instrumenti, lai uzraudzītu šo pakalpojumu sniegšanu.
(76)
Kā parādīja WIK pētījums (sk. 3. attēlu), universālie pakalpojumi bija aptuveni 88 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.-2007. gadā. Lielākajai daļai no universālajiem vēstuļu pakalpojumiem tika piemērota cenu regulēšana, ņemot vērā Deutsche Post dominējošo stāvokli šajos tirgos (sk. II.2.1. iedaļu). Bez šiem cenas regulētajiem pakalpojumiem, kas bija aptuveni 62 % no kopējiem ieņēmumiem, Deutsche Post sniedza universālos paku sūtījumu pakalpojumus (aptuveni 15 % no kopējiem ieņēmumiem) un citus universālos vēstuļu pakalpojumus, kurus neregulē cena (aptuveni 11 % no kopējiem ieņēmumiem), konkurējot ar citiem operatoriem.
(77)
Turklāt Deutsche Post piedāvāja arī komercpakalpojumus (piemēram, privātus banku pakalpojumus Postbank, tirdzniecības pakalpojumus Telekom, neadresētu pasta vienību piegādi u. c.). Kopā komercpakalpojumi bija 12 % no Deutsche Post ieņēmumiem 1990.-2007. gadā.
II.2.3. Valsts kompensācijas maksājumi
(78)
Kopš tā dibināšanas 1950. gadā Deutsche Bundespost bija īpašs federālās valdības aktīvs (turpmāk Sondervermögen). Saskaņā ar Vācijas administratīvajiem tiesību aktiem Sondervermögen nav no valsts neatkarīga juridiska persona, bet tam ir savs budžets un tas nav atbildīgs par vispārējiem valsts parādiem.
(79)
Pirmā pasta reforma 1989. gadā noteica, ka Sondervermögen ir trīs atsevišķas struktūrvienības: Postdienst, Postbank un Telekom, kas ir klasificētas kā “valsts uzņēmumi”, bet tās joprojām nav no valsts neatkarīgas juridiskas personas.
(80)
Saskaņā ar PostVerfG 1989 37. panta 2. un 3. punktu, lai gan bija paredzēts, ka katrs šo trīs struktūrvienību pakalpojums būs pašfinansējošs, šķērsfinansēšana starp trim struktūrvienībām bija pieļaujama tādā mērā, ja no pienākuma sniegt universālos pakalpojumus radās zaudējumi. Uz šī pamata Postdienst no 1990. gada līdz 1993. gadam no Telekom saņēma pārskaitījumus EUR 2,844 miljardu apmērā, lai segtu savus zaudējumus.
(81)
Otrās pasta reformas laikā, kas stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī, trīs Sondervermögen struktūrvienības tika pārveidotas valsts sabiedrībās ar ierobežotu atbildību: Postdienst kļuva par DPAG, Postbank - par Postbank AG un Telekom - par Telekom AG. Saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 2. punktu Telekom AG uzņēmās visas saistības par aizdevumiem, kas attiecās uz Sondervermögen kopumā, bet saglabāja tiesības pieprasīt atpakaļ līdzekļus no DPAG un Postbank AG tādā mērā, ja šīs aizdevumu saistības varētu attiecināt uz to tiesiskajiem priekšgājējiem.
(82)
Tomēr saskaņā ar PostUmwG 1994 7. pantu Telekom AG tiesības (ko piešķir ar PostUmwG 1994 2. panta 2. punktu) iesniegt prasības pret DPAG līdz Postdienst uzkrāto zaudējumu apjomam beidzās 1994. gada 31. decembrī. Tā rezultātā aktīvi EUR 2,822 miljardu vērtībā tika pārvesti no Telekom AG uz DPAG. Vācija apgalvoja, ka pārvedums no Telekom AG, tāpat kā iepriekšējie pārvedumi saskaņā ar PostVerfG 1989 37. panta 3. punktu, bija nepieciešams DPAG, lai izpildītu savus pienākumus sniegt universālos pakalpojumus.
(83)
No 1990. gada līdz 1995. gadam Postdienst saņēma kopā EUR 5,666 miljardus kompensācijai par savu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus.
II.2.4. Valsts garantija parāda instrumentiem, kas emitēti līdz 1995. gadam
(84)
Kopš 1953. gada PostVwG 1953 22. panta 4. punktā (34) bija noteikts, ka Deutsche Bundespost emitētajiem parāda instrumentiem ir tāda pati juridiska vērtība kā parāda instrumentiem, ko emitējusi Vācijas Federatīvā Republika. Kad PostVwG 1953 tika atcelts ar PostVerfG 1989, tas pats noteikums tika iekļauts PostVerfG 1989 40. pantā.
(85)
Pēc trīs struktūrvienību izveidošanas 1989. gadā Postdienst pats neemitēja parāda obligācijas. Postbank pārvaldīja šos darījumus visās Deutsche Bundespost struktūrvienībās. Parāda instrumenti tika iedalīti Postdienst, Telekom un Postbank saskaņā ar to finanšu prasībām.
(86)
Pēc 1995. gada saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 4. punktu Vācijai saglabājās visas parāda saistības, ko Deutsche Bundespost bija uzņēmies līdz 1995. gadam un kas attiecīgi iedalītas Postdienst, Telekom un Postbank. Tomēr Vācija neuzņēmās nekādas saistības attiecībā uz parāda instrumentiem, ko pēc tam emitēja DPAG.
II.3. Ieņēmumi no regulētām cenām kā papildu kompensācija pensiju izmaksām un universālo pakalpojumu neto izmaksām
(87)
PostG 1997 izveidoja arī Bundesnetzagentur (turpmāk pasta pakalpojumu regulators) rezervēto un liberalizēto vēstuļu tirgu pārvaldīšanai. Saskaņā ar PostG 1997 19. pantu pasta pakalpojumu regulatoram ir pilnvaras regulēt Deutsche Post cenas vēstuļu tirgos, kuros Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis. Deutsche Post bija dominējošs stāvoklis ne tikai attiecībā uz rezervētajiem pakalpojumiem saskaņā ar PostG 1997 51. pantu, bet arī gandrīz uz visiem citiem vēstuļu pakalpojumiem, kas jau bija atvērti konkurencei. Cenu regulēšanu var veikt ex ante maksimālas cenas formā vai ex post cenas kontroles formā.
(88)
Saskaņā ar tirgus pētījumiem, ko veica pasta pakalpojumu regulators, Deutsche Post vidējā tirgus daļa cenas regulētos vēstuļu tirgos bija 90-97 %. Savā jaunākajā ziņojumā pasta pakalpojumu regulators izsaka nožēlu par to, ka pakāpeniskā tirgus atvēršana kopš 1997. gada nav radījusi efektīvu konkurenci Vācijas vēstuļu tirgū (35).
(89)
Cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi veido lielāko daļu no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem (piemēram, aptuveni 62 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem 1990.-2007. gadā (sk. 3. attēlu) un aptuveni 56 % 2008.-2010. gadā).
(90)
Visi citi universālie pakalpojumi un komercpakalpojumi, uz kuriem neattiecas cenu regulēšana saskaņā ar PostG 1997 19.-27. pantu (36), tiek uzskatīti par pakalpojumiem, ko neregulē cena.
(91)
Attiecībā uz regulētās cenas pakalpojumiem PostG 1997 20. panta 1. un 2. punktā noteikts, ka cenām jāatspoguļo efektīvā pakalpojuma izmaksas. Tomēr, ja ir objektīvs pamatojums, pasta pakalpojumu regulatoram cita starpā atbilstoši jāņem vērā:
-
universālo pasta pakalpojumu sniegšanas izmaksas, un
-
pensiju un veselības aprūpes pabalstu finansēšanas izmaksas darbiniekiem, kas tika pārcelti no Postdienst.
(92)
PostG 1997 57. pantā un federālā ekonomikas un tehnoloģiju ministra 2000. gada 27. marta ministrijas dekrētā regulētās cenas tika saglabātas 1997. gada līmenī līdz 2002. gada 31. decembrim.
II.3.1. 2002. gada lēmums par maksimālo cenu.
(93)
Tikai 2002. gadā pasta pakalpojumu regulators pieņēma savu pirmo lēmumu par maksimālo cenu regulētiem vēstuļu pakalpojumiem no 2003. gada 1. janvāra līdz 2007. gada 31. decembrim (turpmāk 2002. gada lēmums par maksimālo cenu). Maksimālās cenas regula ir pakalpojumu kopuma cenu regulēšanas sistēma, kurā katra pakalpojuma individuālā cena netiek kontrolēta, bet ir noteikti visa cenu kopuma svērtā vidējā apjoma griesti. Saskaņā ar PostG 1997 19. pantu ex ante maksimālās cenas regula aptvēra visus pasta pakalpojumus, kuros Deutsche Post bija dominējošs stāvoklis.
(94)
Deutsche Post 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu nolūkos pirmo reizi iesniedza pasta pakalpojumu regulatoram reglamentēto ieņēmumu un izmaksu pārskatus (turpmāk 2002. gada reglamentētie pārskati) par 1998.-2006. gadu. Reglamentētie pārskati bija balstīti uz rezultātiem līdz 2001. gadam un uz prognozēm par turpmākajiem gadiem.
(95)
Deutsche Post 2002. gadā ziņoja par “finanšu apgrūtinājumiem” universālo pakalpojumu sniegšanā un to valsts ierēdņu un līgumdarbinieku nodarbināšanā, kas tika pārcelti no Postdienst. Šie apgrūtinājumi ir izmaksas, kas Deutsche Post nebūtu citādi radušās bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus un bez Postdienst personāla un infrastruktūras pārcelšanas (detalizētu sarakstu sk. 1. tabulā).
1. tabula.
Apgrūtinājumi, kas apstiprināti 2002. gada lēmumā par maksimālo cenu (miljonos EUR, nominālās vērtības)
#
Apgrūtinājumi no 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu
Vidējais apgrūtinājums (1998.-2006. gads) miljonos EUR
%
1
Algu izmaksu pārsniegums
(…)
(…)
2
Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums
(…)
(…)
3
Infrastruktūras apgrūtinājuma pasta nodaļas
(…)
(…)
4
Papildu pensiju apdrošināšana darbiniekiem (VAP)
(…)
(…)
5
Infrastruktūras apgrūtinājuma vedmaksa
(…)
(…)
6
Sociālās un veselības izmaksas (BAnstPT)
(…)
(…)
7
Personāla pārstrukturēšana
(…)
(…)
8
Iztrūkuma segums valsts ierēdņu veselības apdrošināšanai
(…)
(…)
Kopējais vidējais apgrūtinājums
(…)
100 %
(96)
Pasta pakalpojumu regulators galu galā apstiprināja Deutsche Post iebildumu, ka tam nebūtu radušies šie apgrūtinājumi bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus (3. un 5. apgrūtinājums par universālo pakalpojumu izmaksām) un pienākuma integrēt valsts ierēdņus un līgumdarbiniekus no Postdienst (1., 2., 4., 6., 7. un 8. apgrūtinājums). Tāpēc pasta pakalpojumu regulators apstiprināja paaugstinātās regulētās vēstuļu cenas, lai finansētu prasības par vidējo apgrūtinājumu gadā - EUR […] miljardi no 2002. gada līdz 2006. gadam no regulēto vēstuļu pakalpojumu ieņēmumiem. Saskaņā ar 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu apgrūtinājumi 100 % apmērā ir iedalīti cenām, uz kurām attiecas ex ante maksimālā cena.
II.3.1.1. Algu izmaksu pārsniegums (1. apgrūtinājums)
(97)
Pirmais apgrūtinājums rāda, ka uzrādītais algu izmaksu pārsniegums pasta darbiniekiem ir virs nozares vidējā rādītāja. Deutsche Post par “konkurējošo” algas atsauces punktu izmantoja algas, ko maksāja jaunajiem darbiniekiem pēc 2002. gada, kas tika noteiktas saskaņā ar darba koplīgumu (Entgelttarifvertrag) ar arodbiedrībām (turpmāk ETV algas). Tomēr, aprēķinot 1. apgrūtinājumu, šis atsauces punkts ir piemērots visiem darbiniekiem. Tas ir piemērots iesniegtajos pārskatos ar atpakaļejošu datumu līdz 1998. gadam.
II.3.1.2. Sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums (2. apgrūtinājums)
(98)
Pasta pakalpojumu regulators apstiprināja arī Deutsche Post iebildumu, ka tam bija jāmaksā augstākas sociālās apdrošināšanas iemaksas saviem līgumdarbiniekiem un valsts ierēdņiem, nekā konkurējošiem privātuzņēmumiem parasti būtu jāmaksā saviem līgumdarbiniekiem.
(99)
Deutsche Post balsta savus aprēķinus uz sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi, ko tas uzskata par “konkurējošu” (turpmāk reglamentētā iemaksu likme) valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem. Šo reglamentēto likmi nosaka kā summu no:
-
Darba devēja daļas līgumdarbinieka sociālās apdrošināšanas iemaksās (aptuveni 19-21 %, kas ir aptuveni puse no kopējās sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes, kā parādīts 2. attēlā),
-
iemaksas negadījumu apdrošināšanas shēmā ([0-5 %]; Deutsche Post ir pievienojis šo iemaksu reglamentētajai iemaksu likmei kopš 2001. gada,
-
iemaksas papildu pensiju shēmā ([0-5 %]; Deutsche Post ir pievienojis šo iemaksu reglamentētajai iemaksu likmei kopš 1997. gada, jo šī iemaksa papildu pensiju apdrošināšanas shēmā tiek uzskatīta par “konkurējošu”. Likme ir balstīta uz papildu pensiju apdrošināšanu, ko Deutsche Post kopš 1997. gada ir piedāvājis jaunajiem līgumdarbiniekiem).
(100)
Regulētie ieņēmumi finansē visas sociālās apdrošināšanas iemaksas, kas pārsniedz reglamentēto iemaksu likmi (turpmāk sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums). Izmantojot kā piemēru sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsnieguma aprēķinus ierēdņiem 2001. gadā, 2. tabulā parādīts, ka faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas valsts ierēdņiem ir gandrīz divreiz lielākas par “konkurējošām” sociālās apdrošināšanas iemaksām, kas balstās uz reglamentēto iemaksu likmi.
2. tabula.
Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma aprēķins valsts ierēdņiem 2001. gadā, pamatojoties uz 2002. gada reglamentēto pārskatu (miljonos EUR)
% no faktiskajām algām
(1)
Iemaksu likme pensiju fondā
33 %
(2)
Valsts ierēdņu kopējā alga
[…]
(3)
=(1)*(2)
Iemaksa pensiju fondā
[…]
(4)
Veselības aprūpes izmaksas
[…]
(5)
=(3)+(4)
Faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas
[…]
[40-45 %]
(6)
Darba devēja daļa sociālās apdrošināšanas iemaksās
20,43 %
(7)
Negadījumu apdrošināšana
[…]
(8)
Papildu pensiju apdrošināšana
[…]
(9)
=(6)+(7)+(8)
Reglamentētā iemaksu likme
[…]
(10)
=(2)*(9)
Reglamentētās atsauces punkta sociālās apdrošināšanas izmaksas
[…]
[20-25 %]
(11)
=(5)-(10)
Sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums
[…]
[15-20 %]
(101)
Faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas ietver Deutsche Post maksājumu pensiju fondā 33 % apmērā no faktiskās valsts ierēdņu algas (ikgadējais vienreizējais maksājums EUR 2,045 miljardu apmērā no 1995. gada līdz 1999. gadam), kā arī iemaksas ierēdņu veselības aprūpes izmaksās. Kopā faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas bija [40-45 %] no faktiskās valsts ierēdņa algas 2001. gadā.
(102)
Lai gan sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi nosaka kā procentu daļu no līgumdarbinieku bruto algas (neto alga + darba devēja daļa sociālās apdrošināšanas iemaksās), lai aprēķinātu regulēto atsauces punktu, Deutsche Post reizina reglamentēto iemaksu likmi [20-25 %] ar faktisko valsts ierēdņu algu.
II.3.1.3. Papildu pensiju apdrošināšana līgumdarbiniekiem (4. apgrūtinājums)
(103)
Ceturtais apgrūtinājums ir paredzēts, lai kompensētu noteikuma ievērošanu saistībām līdz 1997. gadam no papildu pensiju apdrošināšanas shēmas VAP Deutsche Post līgumdarbiniekiem.
(104)
Kā paskaidrots II.1.4. iedaļā, Deutsche Post līgumdarbiniekiem, kas pieņemti darbā līdz 1997. gadam, tika piedāvāta papildu pensiju apdrošināšana, lai viņiem nodrošinātu valsts ierēdņiem līdzīgu pensiju. Tomēr Postdienst neizveidoja atbilstošu noteikumu par pensiju maksājumiem nākotnē. Tikai pēc tam, kad bija izveidots DPAG, tika pieņemti noteikumi par EUR 8,153 miljardiem budžetā.
II.3.1.4. Dažādi sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumi (6., 7., 8. apgrūtinājums)
(105)
Sestais apgrūtinājums ietver Deutsche Post maksājumu Pasta un telekomunikāciju federālajam institūtam (Bundesanstalt für Post und Telekommunikation - BanstPT), kas nodrošina konkrētus sociālos pabalstus (piemēram, sociālos mājokļus) valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem, kas tika pārcelti no Postdienst. 7. apgrūtinājums ietver Deutsche Post iemaksas, lai segtu valsts ierēdņu veselības apdrošināšanas shēmas iztrūkumu. 8. apgrūtinājums par personāla pārstrukturēšanu attiecas gan uz valsts ierēdņiem, gan līgumdarbiniekiem.
II.3.1.5. Universālo pakalpojumu apgrūtinājumi (3. un 5.)
(106)
Šie apgrūtinājumi parāda izmaksu ietaupījumus, ko Deutsche Post varēja iegūt, ja tas būtu varējis izveidot savu pasta nodaļu un paku sūtījumu tīklu, pamatojoties tikai uz komerciāliem apsvērumiem. Izmaksu ietaupījumus aprēķina, balstoties, piemēram, uz pasta nodaļu nosacīto skaitu, ko Deutsche Post būtu izveidojis, ja nebūtu pienākuma sniegt universālos pakalpojumus.
II.3.2. 2007. un 2011. gada lēmumi par maksimālo cenu
(107)
Pasta pakalpojumu regulators 2007. gada 7. novembrī apstiprināja maksimālo cenu laikposmam no 2008. gada 1. janvāra līdz 2011. gada 31. decembrim (turpmāk 2007. gada lēmums par maksimālo cenu). Pasta pakalpojumu regulators 2011. gada 14. novembrī apstiprināja maksimālo cenu laikposmam no 2012. gada 1. janvāra līdz 2013. gada 31. decembrim (turpmāk 2011. gada lēmums par maksimālo cenu).
(108)
Kopš 2007. gada lēmuma par maksimālo cenu vairāk nekā 50 vēstuļu sūtīšanas maksimālo cenu vairs nekontrolē ex ante, bet tām veic ex post cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 25. pantu (37). Cenas visiem citiem pasta pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis, turpina apstiprināt ex ante saskaņā ar PostG 1997 19. pantu.
(109)
Komisija šajā lēmumā lieto terminu “cenas regulētie pakalpojumi”, ar ko apzīmē tos pakalpojumus, attiecībā uz kuriem Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis un kuriem veic ex ante cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 19. pantu vai ex post cenas kontroli saskaņā ar PostG 1997 25. pantu. Visi citi pakalpojumi, attiecībā uz kuriem Deutsche Post nav dominējošs stāvoklis un kuriem nav jāveic cenu kontrole, tiek definēti kā “pakalpojumi, kurus neregulē cena”.
(110)
Deutsche Post turpināja ziņot par apgrūtinājumiem attiecībā uz algu un sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumiem saistībā ar personāla pārcelšanu no Postdienst (piemēram, vidējais 2. apgrūtinājums saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu EUR […] miljoni sākot no 2008. gada), kā arī ar pienākuma sniegt universālos pakalpojumus apgrūtinājumu. Tāpat kā ar 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu, pasta pakalpojumu regulators apstiprināja šo apgrūtinājumu finansēšanu no cenas regulētajiem ieņēmumiem un noteica maksimālo cenu atbilstoši augstākā līmenī. Tāpēc šo pasta pakalpojumu regulatora atzinums attiecībā uz šiem apgrūtinājumiem 2002., 2007. un 2009. gada lēmumos par maksimālo cenu ir palicis nemainīgs attiecībā uz pakalpojumiem, ko neregulē cena.
II.4. DPAG finanšu rezultāti
(111)
DPAG finanšu rezultāti no 1995. gada līdz 2006. gadam ir parādīti 2. attēlā par 2007. gada lēmumu par pagarinājumu. Rezultāti no 1995. gada līdz 1999. gadam bija dažādi (dažos gados bija zaudējumi un dažos - peļņa), bet no 2000. gada līdz 2006. gadam DPAG bija pastāvīga peļņa pirms nodokļu nomaksas EUR 1-2 miljardi.
(112)
No 2007. gada līdz 2010. gadam DPAG bija šāda neto peļņa: EUR 1,8 miljardi (2007. gadā); EUR 2,0 miljardi (2008. gadā); EUR 0,7 miljardi (2009. gadā); EUR 2,6 miljardi (2010. gadā).
(113)
Publicētajos DPAG pārskatos peļņu nevar iedalīt dažādiem pakalpojumiem. Tāpēc nav iespējams izmantot publicētos pārskatus, lai noskaidrotu, vai cenas regulētie universālie pakalpojumi kopumā nesa zaudējumus vai peļņu.
III. PROCEDŪRAS UZSĀKŠANAS PAMATOJUMS
(114)
Kā Vispārējā tiesa apstiprināja savā spriedumā lietā T-421/07 (38), visi izmeklētie pasākumi ietilpa procedūrā, kas tika uzsākta ar 1999. gada lēmumu uzsākt procedūru un turpināta ar 2007. gada lēmumu par pagarinājumu.
III.1. Pensiju subsīdija
(115)
2011. gada lēmumā par pagarinājumu bija noteikts, ka pensiju subsīdija bija jauns atbalsta pasākums, jo Deutsche Post pirms 1995. gada pensiju reformas bija pilnībā atbildīgs par pensiju izmaksu finansēšanu no pašu līdzekļiem. Turklāt 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika noraidīts Vācijas apgalvojums, pamatojoties uz spriedumu Combus lietā (39), ka pensiju subsīdija nebija atbalsts.
(116)
Pensiju subsīdiju kā kompensācijas par agrākajām pensiju izmaksām (piemēram, saskaņā ar Komisijas lēmumu par Francijas La Poste (turpmāk La Poste lēmums) (40) atbilstības novērtējumā 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika ņemts vērā, ka uzrādītais sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums tika kompensēts ne tikai ar pensiju subsīdiju, bet arī ar cenas regulētiem ienākumiem (piemēram, 2. apgrūtinājums saistībā ar pārāk lielām sociālās apdrošināšanas iemaksām).
(117)
Aprēķini 2011. gada lēmumā par pagarinājumu, kuros tika ņemti vērā abi kompensācijas avoti, parādīja, ka Deutsche Post faktiski varēja piemērot sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes, kas bija par 10-14 procentu punktiem zemākas nekā kopējās obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes (darba devēja un darbinieka daļa), kas bija jāmaksā konkurējošiem privātuzņēmumiem.
(118)
Tāpēc 2011. gada lēmumā par pagarinājumu tika izteiktas šaubas par pensiju subsīdijas, vērtējot to kā kompensāciju par agrākajām pensiju izmaksām, atbilstību saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
III.2. Kompensācija par universālo pakalpojumu sniegšanu
(119)
Vācija atsaucās uz LESD 106. panta 2. punktu kā pamatojumu valsts kompensācijas maksājumu un valsts garantijas kā pienākuma sniegt universālo pakalpojumu kompensācijas atbilstībai.
(120)
Pamatojoties uz spriedumu Altmark lietā (41), Komisija ņēma vērā viedokli 2007. gada lēmumā par pagarinājumu par to, ka valsts kompensācijas maksājumi un valsts garantija ir valsts atbalsts LESD 107. gada 1. punkta nozīmē.
(121)
Lēmumā par pagarinājumu 2007. gadā Komisija izteica šaubas, vai valsts kompensācijas maksājumi un garantija bija nepieciešami, lai izpildītu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus, un vai tie attiecīgi bija proporcionāli. Īpaši Komisija uzskatīja par vajadzīgu pārskatīt izmaksu sadalījumu starp universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem saskaņā ar 2005. gada pamatprincipos noteiktajiem principiem. Tā izteica šaubas arī attiecībā uz saprātīgas peļņas noteikšanu, kurā bija jāņem vērā vidējais ienesīgums nozarē un Deutsche Post riska pozīcija.
IV. WIK PĒTĪJUMS
(122)
WIK pētījums tika pasūtīts, lai palīdzētu Komisijai pārskatīt Deutsche Post pārskatus no 1990. gada līdz 2007. gadam un noteiktu, vai Deutsche Post ir saņēmis pārāk lielu kompensāciju par saviem pienākumiem sniegt universālos pakalpojumus. Konkrētāk, WIK Consult GmbH tika uzdoti šādi uzdevumi:
-
saprātīgas peļņas atsauces punkta noteikšana,
-
iekšējo izmaksu sadalījuma un pārvedumu cenu noteikumu pārskats, un
-
pienākuma sniegt universālos pakalpojumus neto izmaksu pārāk lielas kompensācijas aprēķins.
IV.1. 2009. gada reglamentēto ieņēmumu un izmaksu pārskatu apraksts
(123)
Pēc tam, kad Komisija 2008. gada 30. oktobrī izdeva rīkojumu sniegt informāciju, Vācija 2009. gadā beidzot iesniedza pilnu reglamentēto pārskatu apkopojumu par laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam (turpmāk 2009. gada reglamentētie pārskati).
IV.1.1. Ieņēmumi
(124)
Deutsche Post ieņēmumus var klasificēt trīs lielās kategorijās.
-
Universālie cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi (62 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.-2007. gadā)
Cenas regulētie vēstuļu pakalpojumi ir visi universālie pakalpojumi, ko sniedz tirgos, kuros Deutsche Post bija dominējošs tirgus stāvoklis, tostarp pakalpojumi, attiecībā uz kuriem Deutsche Post bija ekskluzīvas tiesības. Šie pakalpojumi veidoja 62 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (42).
-
Universālie pakalpojumi, kurus neregulē cena (26 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.-2007. gadā)
Universālie paku sūtīšanas pakalpojumi vienmēr ir sniegti tirgos, kas ir atvērti konkurencei, kuros Deutsche Post vidējā tirgus daļa bija 30 %. Laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam universālie paku sūtījumu pakalpojumi bija 15 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem.
Universālie vēstuļu pakalpojumi, kurus neregulē cena (piemēram, katalogi, pārrobežu sūtījumi), bija aptuveni 11 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem.
-
Komercpakalpojumi, kurus neregulē cena (12 % no kopējiem ieņēmumiem 1990.-2007. gadā)
Deutsche Post bija izmantojis savu pasta nodaļu tīklu ne tikai pasta pakalpojumu izplatīšanai, bet arī produktu un pakalpojumu pārdošanai Postbank AG un - mazākā mērā - Deutsche Telekom. Šie komercpakalpojumi bija aptuveni 6 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem.
Komerciālie paku un vēstuļu sūtījumu pakalpojumi (piemēram, adresēti reklāmas bukleti) ir aptuveni 4 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem.
Visbeidzot Deutsche Post sniedza dažādus citus pakalpojumus, piemēram, kā kontrolakciju sabiedrība starptautiskajiem meitasuzņēmumiem, kas darbojas citos uzņēmējdarbības segmentos (piemēram, Danzas, DHL). Šie citi komercpakalpojumi bija aptuveni 2 % no Deutsche Post kopējiem ieņēmumiem.
3. attēls.
Vidējās ieņēmumu daļas laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (pamatojoties uz nominālajām vērtībām)
(125)
WIK pētījums aptver tikai komercpakalpojumus, kas tika sniegti kopā ar juridiskās vienības DPAG un tā priekšgājēja Postdienst sniegtajiem universālajiem pakalpojumiem. Komercpakalpojumi (piemēram, DHL kurjerpasta darījumi visā pasaulē), ko sniedza dažādas juridiskās vienības Deutsche Post pasaules tīklā (turpmāk DPWN), netika izmeklēti.
IV.1.2. Apgrūtinājumu aprēķins 2009. gada reglamentētajos pārskatos
(126)
Pretēji reglamentētajiem pārskatiem, ko Deutsche Post iesniedza regulatoram par 2002., 2007. un 2011. gada lēmumiem par maksimālo cenu, 2009. gada reglamentētie pārskati - kas nav tikuši iesniegti pasta pakalpojumu regulatoram - ietver ievērojami augstāku apgrūtinājumu apjomu, ko Deutsche Post iedala cenas regulētajiem pakalpojumiem.
(127)
Pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem, Deutsche Post uzskata, ka vidējais apgrūtinājums laikposmā no 1990. gada līdz 2006. gadam bija EUR […] miljardi salīdzinājumā ar EUR […] miljardiem 2002. gada reglamentētajos pārskatos.
4. attēls.
Apgalvoto universālo pakalpojumu apgrūtinājumu, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem, salīdzinājums ar apstiprinātajiem apgrūtinājumiem, pamatojoties uz 2002. gada lēmumu par maksimālo cenu (gada vidējā nominālā vērtība miljonos EUR)
[…]
(128)
Otrais apgrūtinājums (sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums) un ceturtais apgrūtinājums (papildu pensiju apdrošināšana) ievērojami neatšķiras 2002. un 2009. gada reglamentētajos pārskatos, bet pirmais apgrūtinājums (algu pārsniegums) bija gandrīz EUR […]. Pretēji 2002. gada reglamentētajiem pārskatiem Deutsche Post tagad vairs neizmanto ETV algas kā “konkurējošu” algu atsauces punktu. Tā vietā tas izmanto minimālo algu pasta nozarē, pamatojoties uz Federālās darba ministrijas 2007. gada izdoto regulu (turpmāk 2007. gada minimālā alga). Tomēr jāuzsver, ka Federālā administratīvā tiesa pēc tam šo regulu paziņoja par nelikumīgu un tā nekad tiesiski nestājās spēkā.
(129)
Turklāt 2009. gada reglamentētajos pārskatos Deutsche Post uzrāda, ka jaunais “infrastruktūras pasta” apgrūtinājums sedz sestās piegādes dienas pieauguma izmaksas (vidēji EUR […] miljoni gadā). Aprēķina pamatā ir pieņemtais scenārijs, ka bez pienākuma sniegt universālos pakalpojumus Deutsche Post būtu piegādājis pastu piecās, nevis sešās dienās.
(130)
Trešo, infrastruktūras, apgrūtinājumu (pasta nodaļu tīkls) aprēķina atšķirīgi no 2002. gada reglamentētajiem pārskatiem. Tagad apgrūtinājums sedz pieņemtos izmaksu ietaupījumus, kas būtu radušies, ja visas pasta nodaļas kopš 1990. gada būtu darbojušās kā aģentūras. Tas ir aprēķināts, pamatojoties uz atlīdzību, ko Deutsche Post maksāja trešām personām par tirdzniecības pakalpojumiem 2007. gadā.
IV.1.3. Tīrā peļņa 2009. gada reglamentētajos pārskatos
(131)
Apgrūtinājumu sadalīšana cenas regulētajiem universālajiem vēstuļu pakalpojumiem ir būtisks atvieglojums neregulēto cenu pakalpojumiem no tādām izmaksām kā alga un sociālās apdrošināšanas izmaksas. Šī pārdalīšana rada ievērojami pozitīvu tīro peļņu [15-25 %] apmērā no komercpakalpojumu pārdošanas un zaudējumus gandrīz [0-10 %] apmērā no cenas regulēto vēstuļu pakalpojumu pārdošanas.
(132)
Lai gan Deutsche Post ziņo par ļoti lielu peļņu savā vēstuļu segmentā gada pārskatos (sk. arī V.3. iedaļu), šī peļņa galvenokārt nosedz apgrūtinājumus, kas ir pārcelti no pakalpojumiem, kurus neregulē cena, uz cenas regulētajiem pakalpojumiem.
5. attēls.
Vidējie ieņēmumi no tirdzniecības, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem
[…]
IV.2. Peļņas atsauces punkta izveidošana
IV.2.1. Deutsche Post vērtības ķēde - zemas tehnoloģijas operācijas un zema līmeņa uzņēmējdarbības risks
(133)
Vērtības ķēdes un saistīto uzņēmējdarbības risku analīze ir obligāta, lai noteiktu peļņas atsauces punktu un izmaksu sadalīšanas attīstību. Tikai tad, ja ir zināmas funkciju un riska īpašības, ir iespējams meklēt “salīdzināmu” uzņēmumu kopumu un aprēķināt atsauces punktu saprātīgai peļņai, ko varētu gūt Deutsche Post.
IV.2.1.1. Zemas tehnoloģijas uzņēmējdarbības vērtības ķēde
(134)
Deutsche Post vērtības ķēdi var iedalīt divās galvenajās funkcijās:
-
piegādes tīkls vēstuļu un paku izplatīšanai visā valstī,
-
pasta nodaļu tīkls visā valstī.
(135)
Paku un vēstuļu sūtījumu tīkla loģistika ir zemas tehnoloģijas uzņēmējdarbība, kurai nav vajadzīga īpaša izpēte vai attīstīšanas pasākumi. Tāpēc visi citi operatori nozarē strādā līdzīgā un standartizētā veidā. Attiecīgi šādas darbības bieži sauc par standarta funkcijām. Augstais ārpakalpojumu līgumu līmenis, ko Deutsche Post nodod trešām personām, arī pierāda šo darbību standarta raksturu. Tas pats attiecas uz tirdzniecības pakalpojumiem, ko veic pasta nodaļu tīklā visā valstī, kas arī arvien vairāk tiek nodoti tālāk kā ārpakalpojumi.
(136)
Bez šīm standarta funkcijām galvenās Deutsche Post nemateriālās vērtības ir tā klientu bāze, zīmols un stabilā tirgus pozīcija, jo īpaši vēstuļu tirgos. Tomēr WIK pētījumā uzskatīts, ka šīs nemateriālās vērtības būtībā ir radušās nevis Deutsche Post centienu vai ieguldījumu rezultātā, bet gan vēsturiski - ekskluzīvo tiesību dēļ. Deutsche Post nebija jāveic īpaši ieguldījumi tirgzinības funkcijās. Līdz 2007. gadam tas varēja paļauties uz savu juridiski garantēto tirgus pozīciju. Tāpēc Deutsche Post nevajadzētu ļaut saņemt nekādu atlīdzību par šīm nemateriālajām vērtībām.
IV.2.1.2. Zems risks valsts pasākumu dēļ
(137)
Deutsche Post bija pakļauts zemākam riskam salīdzinājumā ar konkurentiem gan attiecībā uz regulētajiem, gan neregulētajiem pakalpojumiem vairāku iemeslu dēļ.
(138)
Pirmkārt, līdz 2007. gadam Deutsche Post bija tiesisks monopols attiecībā uz vēstuļu pakalpojumiem. Turklāt regulēto vēstuļu pakalpojumu darbības jomā Deutsche Post guva labumu no 90 % tirgus daļas un neesošas vai zema līmeņa konkurences. Cenas regulētie pakalpojumi bija gandrīz divas trešdaļas no Deutsche Post ieņēmumiem.
(139)
Otrkārt, pasta pakalpojumu regulators apstiprināja maksimālo cenu regulētajiem vēstuļu pakalpojumiem. Maksimālā cena tika noteikta virs efektīva uzņēmuma izmaksām, lai cita starpā ļautu kompensēt saistītos izmaksu pārsniegumus attiecībā uz pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Nevienam no DPAG konkurentiem nebija ekskluzīvu tiesību vai dominējoša stāvokļa, kas tiem ļautu šķērssubsidēt sociālās apdrošināšanas izmaksas. Tāpēc ekskluzīvās tiesības un dominējošs stāvoklis būtiski samazināja uzņēmējdarbības riskus ne tikai attiecībā uz regulētajiem pakalpojumiem, bet arī uz universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem, kurus neregulē cena.
(140)
Treškārt, citi valsts pasākumi arī būtiski samazināja risku gan universālajiem pakalpojumiem, gan komercpakalpojumiem. Valsts kompensācijas maksājumi nosedza 90. gadu sākuma zaudējumus, un valsts garantija ļāva Deutsche Post ņemt aizdevumus par valsts likmi līdz 1995. gadam, neraugoties uz uzņēmuma grūto finansiālo situāciju 90. gadu sākumā.
(141)
Kopumā Deutsche Post bija ievērojami mazāki tirgus un izmaksu riski nekā konkurentiem, jo tam nebija jāveido klientu bāze un tas varēja pāriet uz izmaksu palielināšanu ar augstākām regulētajām cenām. Pamatojoties uz šiem spriedumiem, WIK pētījumā tiek secināts, ka labākie salīdzināmie konkurenti būtu pasta uzņēmumi, kas veic tikai standarta funkcijas (piemēram, būtiski neiegulda tirgzinībā un zīmolos) un nav pakļauti augsta līmeņa riskam (piemēram, var paļauties uz ilgtermiņa līgumiem).
IV.2.2. Peļņas atsauces punktu kvantēšana
(142)
Pamatojoties uz funkciju un riska analīzes rezultātiem, WIK pētījumā veikta finanšu datu bāzes analīze (piemēram, izmantojot ORBIS datu bāzi, kas aptver aptuveni 10 miljonus uzņēmumu visā pasaulē), lai sameklētu salīdzināmus pasta uzņēmumus. Kontrolētas kvantitatīvās un kvalitatīvās izvēles darbības norāda uz salīdzināmu uzņēmumu kopumu, kas sniedz pasta pakalpojumus konkurējošos tirgos.
(143)
WIK pētījumā izvēlēta salīdzināma grupa no 26 pasta uzņēmumiem, kas sniedz galvenokārt paku sūtījumu pakalpojumus un veic tipiskas pasta operatoru standartdarbības. Visi salīdzināmie konkurenti darbojas “pasta un kurjeru darbību” nozarē (NACE (43) kods Nr. 641).
(144)
Ir būtiski uzsvērt, ka salīdzināmo konkurentu skaits ir ierobežots, jo privātie uzņēmumi līdz šim ir reti snieguši liela mēroga vēstuļu pakalpojumus valsts pasta iestādes ekskluzīvo tiesību dēļ, kas aptver ievērojamu vēstuļu pakalpojumu daļu. Turklāt WIK pētījumā kā konkurenti nav iekļautas valsts pasta iestādes citās valstīs, jo tām, tāpat kā Deutsche Post, ir ekskluzīvas tiesības un tās nav īpaši aktīvas konkurējošos tirgos.
(145)
Lai izmērītu “saprātīgu” peļņu, WIK pētījumā izmantota apgrozījuma rentabilitāte (ROS), kas ir grāmatvedības peļņa (ieņēmumi pirms procentiem un nodokļiem (EBIT)), kura sadalīta pa ieņēmumiem. Turklāt WIK pētījumā ir aprēķināta peļņa no aktīviem (ROA), piemēram, EBIT kā procenti no kopējā kapitāla un kapitālā pamatots peļņas atsauces punkts.
3. tabula.
ROS un ROA atsauces punkts WIK pētījumā
Apgrozījuma rentabilitāte
(ROS)
Peļņa no aktīviem
(ROA)
Vidējais
3,48 %
7,33 %
Augšējā robeža (75. procentīle)
6,77 %
13,41 %
(146)
No izvēlētā piemēra pasta nozares konkurējošajā daļā vidējā ROS bija 3,48 % laikposmā no 1998. gada līdz 2007. gadam. Tomēr WIK pētījumā attēloti ne tikai vidējie ieņēmumi, bet arī saprātīgas peļņas augšējā robeža, t. i., trešā kvartīle no salīdzināmo konkurentu peļņas, kas pielīdzināma ROS - 6,77 %. Citiem vārdiem sakot, 75 % no salīdzināmajiem konkurentiem peļņas ROS ir zemāka par 6,77 % (44).
(147)
Attiecībā uz peļņu no aktīviem WIK pētījumā uzrādīta vidējā ROA - 7,33 % un augšējā robeža - 13,41 %.
(148)
Tā kā Deutsche Post ir pakļauts ievērojami mazākam riskam nekā salīdzināmie konkurenti, kas darbojas augstas konkurences tirgos (piemēram, kurjerpasta paku sūtījumu tirgū), WIK pētījumā apstrīdēts, ka vidējā ROS 3,48 % apmērā ir piesardzīgs un konservatīvs peļņas atsauces punkts attiecībā uz Deutsche Post. Tajā nav ieteikts izmantot augstāku likmi līdz trešās kvartīles ROS - 6,77 %. Zemāks atsauces punkts varētu būt pat pamatots, jo vidējā ROS 3,48 % apmērā ir izteikta ROA 7,33 % apmērā, kas joprojām būtu ievērojami virs procentu likmes bez riska.
IV.3. Izmaksu sadalījuma pārskats
(149)
WIK pētījumā kritizēts apgrūtinājumu sadalījums 2009. gada reglamentētajos pārskatos, jo komercpakalpojumu ROS peļņa [15-25 %] apmērā ir ievērojami virs nozares vidējā rādītāja (45). Tā kā privātajiem konkurentiem ir ienesīgums, neraugoties uz ievērojami zemāku tīro peļņu, WIK pētījumā secināts, ka augstāka izmaksu daļa būtu jāiedala Deutsche Post komercpakalpojumiem, un attiecīgi samazināts apgrūtinājums cenas regulētajiem pakalpojumiem.
(150)
WIK pētījumā atklāts, ka visi komercpakalpojumi, neraugoties uz to izmaksu daļu, tomēr dod peļņu atbilstoši konkurentu vidējai ROS - 3,48 %. Tāpēc ziņojums veido pamatu, lai samazinātu cenas regulēto pakalpojumu vidējo gada apgrūtinājumu par EUR […] miljoniem visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.
(151)
Tā kā liela tirdzniecības komercpakalpojumu daļa tika sniegta saistītajiem uzņēmumiem Postbank un Telekom, WIK pētījumā izmeklēts arī tas, vai tiem piemērotās galīgās cenas var uzskatīt par darījumiem, kas atbilst vienlīdzīga tirgus nosacījumiem (arm’s length transactions), un attiecīgi par atbilstošu atsauces punktu izmaksām, kas būtu jāattiecina uz tirdzniecības komercpakalpojumiem. Pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem, WIK pētījumā uzskatīts, ka līgumi starp Deutsche Post un šiem saistītajiem uzņēmumiem atspoguļo nosacījumus, ko būtu uzņēmušās arī neatkarīgas trešās personas. Tā kā ne Postbank, ne Telekom nebija nekādas reālas izvēles izmantot ārējās piegādes tīklus 90. gadu sākumā, tie piekrita dalīt radušās izmaksas. Tomēr, tā kā Postbank un Telekom bija vieglāk atrast citus izplatīšanas tīklus un universālo pakalpojumu tīkla izmaksas samazinājās, attiecīgi līgums tika izmainīts, ieviešot uz ieņēmumiem pamatotu komisijas maksu, kas bija atbilstošāka tipiskam tirdzniecības pakalpojuma līgumam (46).
IV.4. 2009. gada reglamentēto pārskatu korekcija
(152)
WIK pētījumā izdarītas vairākas korekcijas 2009. gada reglamentētajos pārskatos, izmantojot šādu metodi:
4. tabula.
Gada pārsnieguma rezultātu aprēķina metode, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem un WIK pētījumu
Universālo pakalpojumu ieņēmumi
-
Universālo pakalpojumu izmaksas
-
Saprātīga peļņa
+
Valsts kompensācijas maksājumi
Pārsnieguma rezultāts
IV.4.1. Universālo pakalpojumu ieņēmumu korekcija
(153)
Deutsche Post pārdeva ievērojamu sava nekustamā īpašuma daļu (piemēram, nekustamo īpašumu, kas bija kļuvis lieks pasta operāciju pārstrukturēšanas dēļ). Šie ieņēmumi būtu jāiedala universālajam pakalpojumam, kas bija pirmais šo aktīvu lietotājs un izīrēja tos komercpakalpojumiem.
(154)
Attiecīgā korekcija radīja vidējo gada palielinājumu EUR […] miljonu apmērā universālo pakalpojumu ieņēmumos visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.
IV.4.2. Universālo pakalpojumu izmaksu korekcija
IV.4.2.1. Izmaksu pārskatu sadalījums
(155)
2009. gada reglamentētie pārskati neuzrāda pareizu iekšējo pārvedumu cenu sadalījumu. Kopējā gūtā peļņa no universālajiem pakalpojumiem nav uzrādīta, jo peļņa, kas rodas no konkrētām funkcijām (piemēram, pasta nodaļas), nav sadalīta starp universālajiem pakalpojumiem un komercpakalpojumiem (piemēram, individuālo pakalpojumu izmaksas), bet tā ir kopīga un par to tiek ziņots kā par komerciālu peļņu. Tāpēc Deutsche Post nav varējis izveidot atsevišķus pārskatus, kā tika noteikts Komisijas 2006. gada 16. novembra Direktīvā 2006/111/EK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārredzamību, kā arī par dažu uzņēmumu finanšu pārredzamību (47).
(156)
Tā kā Deutsche Post sniedza informāciju par aptuvenu iekšējo izmaksu uzskaites sadalījumu līdz 1997. gadam, WIK pētījumā bija jāveic korekcijas pārskatos no 1997. gada. Nepareizi iedalītās izmaksas bija jāpārceļ no universālo pakalpojumu pārskatiem uz komercpakalpojumu pārskatiem.
(157)
Attiecīgā korekcija radīja ikgadējo universālo pakalpojumu izmaksu pazeminājumu vidēji EUR […] miljonu apmērā laikposmā no 1998. gada līdz 2007. gadam.
IV.4.2.2. Korekcija apgrūtinājumiem starp cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena
(158)
Kā iepriekš paskaidrots, WIK pētījumā korekcijas nav veiktas katram apgrūtinājumam atsevišķi. Tā pārrēķina pamatā ir komercpakalpojumu gala cenas, kas tika uzskatītas par nozares vidējo izmaksu stabiliem atsauces punktiem. Attiecīgi visa virspeļņa no komercpakalpojumiem (48) tiek izmantota, lai finansētu sākotnēji uzrādītos apgrūtinājumus. Apgrūtinājumu vidējais pazeminājums gadā sasniedz EUR […] miljonus visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.
IV.4.2.3. Ārpusbilances izmaksas ar papildu pensiju apdrošināšanu (4. apgrūtinājums)
(159)
Ar 4. apgrūtinājumu (papildu pensiju apdrošināšana) Deutsche Post papildināja izmaksas, kas nav uzrādītas tā gada pārskatos. Tā kā ROS atsauces punktu aprēķina, pamatojoties uz salīdzināmo konkurentu likumos noteiktajiem pārskatiem, var ietvert tikai tās izmaksas, kas ir atļautas arī saskaņā ar valstu grāmatvedības standartiem vai starptautiskajiem grāmatvedības standartiem (IAS). Tāpēc jebkādas papildu izmaksas, kas parasti nav iekļautas IAS pārskatos, nevar apstiprināt kā izmaksu veidus, bet tās ir jāfinansē no (atsauces punkta) tīrās peļņas.
(160)
Attiecīgā korekcija radīja vidējo gada samazinājumu EUR […] miljonu apmērā 4. apgrūtinājumam (papildu pensiju apdrošināšana) visā laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam.
IV.4.3. Kapitāla izmaksu korekcija saprātīgai peļņai
(161)
Deutsche Post piedēvēja kapitāla izmaksas 2009. gada reglamentētajos pārskatos, kas sākotnēji nebija iekļautas likumos noteiktajos pārskatos - piemēram, […] izmaksas un […] izmaksas. WIK pētījumā nav iekļautas […] izmaksas, kā arī […] un aizstātas ar atsauces punktu saprātīgai peļņai.
IV.4.3.1. Laikposms no 1996. gada līdz 2007. gadam
(162)
Saprātīgo peļņu aprēķina, pamatojoties uz pielāgotajiem ieņēmumiem no universālajiem pakalpojumiem un ROS atsauces punkta 3,48 % apmērā, kā rezultātā gada vidējā peļņa ir EUR […] miljoni. Vidējās kapitāla izmaksas gadā EUR […] miljonu apmērā (interešu izmaksas EUR […] miljoni un palielinātā regulētā vērtības krišanās EUR […] miljoni) nav iekļautas 2009. gada reglamentētajos pārskatos.
(163)
Ir svarīgi atzīmēt, ka salīdzinājumā ar 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem atsauces punkta ROS 3,48 % apmērā dod saprātīgu peļņu, kas ir visādā ziņā lielāka nekā Deutsche Post uzrādītās kapitāla izmaksas (piemēram, procentu izmaksas, ko aprēķina, pamatojoties uz iekšējo ieņēmumu likmi aptuveni EUR […] apmērā no iesaistītā kapitāla, un palielināto vērtības krišanos, pamatojoties uz tirgus vērtību).
IV.4.3.2. Laikposms no 1990. gada līdz 1995. gadam
(164)
Saskaņā ar PostVerfG 63. panta 1. punktu līdz 1995. gadam Deutsche Post bija jāmaksā pārnestie maksājumi (49) Federālajai valdībai EUR 5,838 miljardu apmērā jeb aptuveni 8 % no pārdošanas summas. Tomēr PostVerfG 63. panta 4. punkts atbrīvoja Deutsche Post no pienākuma maksāt jebkādas dividendes papildus pārnestajiem maksājumiem.
(165)
Tāpēc WIK pētījumā “saprātīgā peļņa” nav pievienota laikposmā līdz 1995. gadam, jo pārnestie maksājumi jau nosedza Deutsche Post pamatkapitāla izmaksas. Attiecīgi Deutsche Post vidējās kapitāla izmaksas gadā EUR […] miljonu apmērā (interešu izmaksas EUR […] miljoni un palielinātā regulētā vērtības krišanās EUR […] miljoni) nav iekļautas 2009. gada reglamentētajos pārskatos un attiecīgi ir samazinātas universālo pakalpojumu izmaksas.
IV.4.4. Secinājumi
(166)
Reglamentētie pārskati 2009. gadā un WIK pētījums parādīja, ka universālo pakalpojumu ieņēmumi nebija pietiekami, lai nosegtu to izmaksas līdz 1996. gadam. Tomēr, tā kā Deutsche Post ir saglabājies uzkrātais deficīts, arī ņemot vērā valsts kompensācijas maksājumus 2009. gada reglamentētajos pārskatos, WIK pētījumā secināts, ka kompensācijas maksājumi bija pietiekami, lai ļautu Deutsche Post sasniegt līdzsvaru 1997. gadā.
(167)
Reglamentētajos pārskatos 2009. gadā redzams niecīgs uzlabojums universālo pakalpojumu ienesīgumā līdz 1999. gadam. Tikai no 2000. gada universālie pakalpojumi dod ieņēmumus pret vidējām segtajām izmaksām. Toties WIK pētījumā uzrādīta ievērojama peļņa no universālajiem pakalpojumiem virs vidējā ROS 3,48 % apmērā kopš 2000. gada, neraugoties uz to, ka universālo paku sūtījumu pakalpojumi ir nesuši ienākumus, kas ir tikai zem vidējā rādītāja ieņēmumiem […] apmērā no tirdzniecības (6. attēls).
6. attēls.
Gada pārsnieguma rezultātu no universālajiem pakalpojumiem salīdzinājums laikposmā no 1990. gada līdz 2007. gadam (miljonos EUR, nominālās vērtības gadā)
V. IEINTERESĒTO PERSONU APSVĒRUMI
(168)
Ieinteresētās personas iesniedza apsvērumus par 1999. gada lēmumu uzsākt procedūru, 2007. gada lēmumu par pagarinājumu un 2011. gada lēmumu par pagarinājumu. Vissvarīgākie apsvērumi par visiem trim lēmumiem ir apkopoti šajā iedaļā.
V.1. Ekskluzīvās tiesības izmantot Federālās finanšu ministrijas izdotās pastmarkas
(169)
TNT uzdod jautājumu, vai Deutsche Post ir samaksājusi maksu par ekskluzīvajām tiesībām izmantot Federālās finanšu ministrijas izdotās pastmarkas. Saskaņā ar PostG 1997 43. pantu atļauja izdot markas ar uzrakstu “Vācija” ir tikai Federālajai finanšu ministrijai. Pasta operatoram, kas iesniedz pieteikumu izmantot šīs markas, jāmaksā maksa, lai segtu saistītās izmaksas. Saskaņā ar PostG 54. pantu līdz 2007. gada 31. decembrimDeutsche Post bija ekskluzīvas tiesības izmantot pastmarkas, ko izdevusi Federālā finanšu ministrija.
(170)
Ja Deutsche Post ir izmantojis Federālās finanšu ministrijas izdotās markas bez maksas, TNT uzskata, ka tas ir nelikumīgs valsts atbalsts.
(171)
Komisija uzsver, ka šis pasākums nebija apskatīts 1999. gada lēmumā uzsākt procedūru, 2007. gada lēmumā par pagarinājumu un 2011. gada lēmumā par pagarinājumu. Tāpēc tas neietilpst šīs direktīvas darbības jomā.
V.2. Pensiju subsīdija
(172)
UPS apgalvo, ka Deutsche Post bija piešķirtas priekšrocības, jo tas bija daļēji atbrīvots no maksāšanas pienākuma, kas tam bija līdz 1995. gadam. Tā kā parastie operatori paši sedz pensiju izmaksas, Deutsche Post atradās labākā pozīcijā nekā tā konkurenti. Turklāt UPS atbalsta Komisijas viedokli, ka atbalstu nevar uzskatīt par pastāvošu atbalstu, ņemot vērā būtiskās izmaiņas Deutsche Post pozīcijā un jauna tiesību akta ieviešanu, lai atceltu daļu no Deutsche Post pienākumiem uzņemties savu valsts ierēdņu pensiju izmaksas. UPS apgalvo, ka šādas būtiskas izmaiņas sistēmā nav uzskatāmas par vienkāršiem formāla un administratīva rakstura grozījumiem.
(173)
UPS atbalsta Komisijas sākotnējo secinājumu, ka pensiju subsīdiju nevar uzskatīt par saderīgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Ņemot vērā apgalvotā ienesīguma līmeni, kā arī Deutsche Post ekskluzīvās tiesības, ir pamatoti apšaubīt nepieciešamību pēc jebkāda atbrīvojuma no uzrādītajām agrākajām izmaksām. Turklāt piešķirtā subsīdija nav proporcionāla kopējo interešu mērķim, kā to apgalvo Vācija, jo īpaši tā kā agrākās izmaksas kompensē gan ar augstākām vēstuļu cenām, gan pensiju subsīdiju. UPS norāda, ka Vācijai ir jāpierāda pasākuma proporcionalitāte. Tomēr Vācija līdz šim nav sniegusi precīzus norādījumus par ieguvumiem, ko Deutsche Post ir guvis no šī pasākuma.
(174)
UPS apgalvo, ka Deutsche Post saņemtais atbalsts ļāva tam iegūt izdevīgu pozīciju ne tikai Vācijā, bet arī citos Eiropas tirgos, kuros tas konkurē ar citiem pasta operatoriem, piemēram, ar UPS. Tā kā pensiju subsīdijas ir ļāvušas Deutsche Post stiprināt tā pozīciju tirdzniecības nozarē, radot zaudējumus citiem operatoriem, tā konkurenti ir cietuši no konkurences izkropļošanas.
(175)
UPS pieprasa, lai Komisija papildus novērtē jebkādu pensiju subsīdiju nepieciešamību un proporcionalitāti, kā noteikts 2011. gada lēmumā par pagarinājumu laikposmam no 2007. gada līdz 2011. gadam, un pārbauda, vai Deutsche Post joprojām saņem nelikumīgu valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
(176)
Visbeidzot UPS pieprasa Komisijai sniegt papildu informāciju par to, kā tā izdarīja secinājumu, ka Deutsche Post saņēma nesaderīgu atbalstu. Īpaši UPS pieprasa WIK pētījuma kopiju, lai iegūtu skaidrību attiecībā uz apmēru, kādā WIK pētījuma atklājumi tika izmantoti, lai novērtētu pensiju subsīdiju, 2011. gada lēmumā par pagarinājumu.
V.3. Kompensācija par universālo pakalpojumu sniegšanu
(177)
UPS pilnībā atbalsta Komisijas veikto izmeklēšanu un pilnībā piekrīt 2007. gada lēmuma par pagarinājumu saturam attiecībā uz universālo pakalpojumu kompensācijas novērtējumu. Turklāt UPS iesniedza atjauninātu (50) NERA 2006. gada oktobra pētījumu (51), uz ko Komisija atsaucās 2007. gada lēmuma par pagarinājumu 58. apsvērumā.
(178)
NERA 2006. gada pētījumā tika prognozēti vidējie ieņēmumi no piesaistītā kapitāla virs 20 % DPWN vēstuļu segmentam laikposmā pēc 1999. gada (52), bet atjauninātajā pētījumā uzsvērts, ka ieņēmumi no piesaistītā kapitāla 2000.-2005. gadā būtu palikuši pat augstāki par 50 %. 2003.-2005. gadā ieņēmumi no piesaistītā kapitāla bija plānoti lielāki par 100 %. UPS secina, ka īpaši ienesīgo regulēto vēstuļu pakalpojumu peļņai būtu jābūt vairāk nekā pietiekamai, lai segtu universālo pakalpojumu radītos zaudējumus.
(179)
Turklāt UPS apgalvo, ka Deutsche Post pašu izmaksu uzskaites dati nav labs pamats ienesīguma un apgrūtinājumu analīzei un apzināšanai rezervētajā nozarē. Tāpēc jāveic pamatīga analīze par izmaksu sadalījumu starp regulētajiem, universālajiem un komerciālajiem pakalpojumiem. Visi Deutsche Post saņemtie ieguvumi, lai segtu tā agrākos apgrūtinājumus, piemēram, kapitāla ieguldījumi, ko Deutsche Post piešķīra Vācija 1995. gadā, kā arī aktīvi nekustamā īpašuma un infrastruktūras formā būtu jāņem vērā, nosakot atbalsta apjomu vai kompensācijas pārāk lielo apmēru.
(180)
Attiecībā uz iekšējā pārveduma cenu noteikšanas noteikumiem UPS apgalvo, ka vienlīdzības princips būtu jāsaglabā saskaņā ar spriedumu Chronopost lietā (53). Tāpēc Komisijai būtu jāpārskata līguma noteikumi, kas nosaka attiecības starp Deutsche Post un DPEED, jo īpaši vienošanās starp pusēm par cenu noteikšanu.
V.4. Vēstuļu cenu pārsniegums
(181)
FFPI pilnībā atbalsta 2011. gada lēmumu par pagarinājumu. FFPI nosaka, ka juridiskās un administratīvās izmaiņas, kuru rezultātā palielinās pensiju izmaksas, ir parasts uzņēmējdarbības risks, kas var ietekmēt uzņēmējdarbības ienesīgumu. Tā kā uzņēmumiem, kas darbojas parastos tirgus apstākļos, šādas papildu izmaksas jāsedz no pašu līdzekļiem, Deutsche Post nebūtu jāsaņem pensiju subsīdijas no Vācijas.
(182)
Turklāt FFPI norāda, ka Deutsche Post savā 2000. gada ziņojumā uzsvēra pensiju reformas nozīmi, apgalvojot, ka zemākas iemaksas pensiju fondā valsts ierēdņiem bija galvenais iemesls EBITA palielinājumam par 98,6 % korporatīvo pasta sūtījumu segmentā. Attiecīgi pensiju reforma nebūtu jāuztver kā mazāk nozīmīga vai tikai administratīva.
(183)
Saskaņā ar FFPI no 2001. gada līdz 2008. gadam veikto pētījumu marku cenas Vācijā 2009. gadā standarta vēstulēm, kuru svars ir līdz 20 g un kuras nosūtītas ar pirmās klases pastu, bija vienas no augstākajām. Toties cena par pakas, kuras svars ir līdz 500 g, sūtīšanu ar pirmās klases pastu bija salīdzinoši zema, norādot, ka pastāv šķērssubsidēšana.
(184)
FFPI ir pārliecināts, ka atbalsta Deutsche Post mērķis nebija veicināt Vācijas pasta tirgus vai konkrētu pasta pakalpojumu izaugsmi. Laikposmā, par kuru tiek veikta izmeklēšana, Deutsche Post bija ienesīgs uzņēmums, kas spēja stiprināt savu dominējošo stāvokli Vācijas tirgū, uzlabot savu darbību un paplašināt uzņēmējdarbību. Tāpēc pensiju subsīdijas nebūtu jāuzskata par saderīgām ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
V.5. Tīrā peļņa
(185)
BIEK uzskata, ka citus pasta operatorus ir negatīvi ietekmējusi Deutsche Post prakse izmantot tās dominējošo stāvokli konkrētos vēstuļu tirgos, lai šķērsfinansētu vēstuļu un paku sūtījumu pakalpojumu izmaksas tirgos, kuros pastāv lielāka konkurence. Īpaši, tā kā Deutsche Post var paaugstināt savas cenas tirgos, kuros tam bija ekskluzīvas tiesības un kuros tam joprojām ir par 90 % lielāka tirgus daļa, tas var šķērsfinansēt pakalpojumu izmaksas tirgos, kuros pastāv lielāka konkurence.
(186)
Turklāt BIEK apgalvo, ka, neraugoties uz saistītām agrākajām izmaksām, Deutsche Post ir ievērojami ienesīgāks nekā līdzīgi uzņēmumi citās Eiropas valstīs, kā apstiprina ROS peļņa 10-20 % apmērā tā iekšzemes pasta sūtījumu segmentā. Šo tīro peļņu var pat vēl vairāk izkropļot, jo iekšzemes pasta sūtījumu segments ietver arī iekšzemes paku sūtījumu pakalpojumu, kuriem vidēji ir zemāka peļņa nekā vēstuļu pakalpojumiem.
(187)
Attiecībā uz Deutsche Post uzrādīto apgrūtinājumu no palielinātām algu izmaksām BIEK uzsver, ka Deutsche Post izmantoja vidējās algas transporta nozarē kā atsauces punktu, lai aprēķinātu atšķirības algu izmaksās, kas rodas Deutsche Post salīdzinājumā ar tā konkurentiem. Tā kā Komisija apstiprināja šos rādītājus 2011. gada lēmumā par pagarinājumu kā atsauces punktus saviem aprēķiniem, BIEK apgalvo, ka Deutsche Post konkurentu maksātās algas ir vismaz 15 % lielākas par vidējām algām. Attiecīgi saistītais algu pārsniegums, kas radās Deutsche Post, ir ievērojami zemāks, nekā tas apgalvo. BIEK argumentē, ka atlikusī algu izmaksu starpība nerodas no agrākajām izmaksām, bet gan no Deutsche Post apjoma un dominējošā stāvokļa tirgū.
(188)
Visbeidzot BIEK uzskata, ka Deutsche Post agrākās izmaksas, tostarp pensiju izmaksas, ir tikušas bagātīgi kompensētas ar paaugstinātajām regulētajām vēstuļu cenām. Atbalsta pasākums, ko Komisija pašlaik novērtē, ir iznīcinājis konkurenci vēstuļu pakalpojumu jomā un būtiski izkropļojis konkurenci paku sūtījumu pakalpojumu jomā.
VI. VĀCIJAS APSVĒRUMI
VI.1. Apsvērumi par pensiju subsīdiju
VI.1.1. Nekādu finanšu priekšrocību no kompensācijas par sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu
(189)
Pamatojoties uz spriedumu Combus lietā (54), Vācija uzskata, ka bijušo valsts universālo pakalpojumu sniedzēju privatizācijas laikā valsts kompensācija par pensiju izmaksām, kas ir augstāka par līmeni, kādu parasti piemēro konkurējošiem privātuzņēmumiem, nav atbalsts.
(190)
Vācija piekrīt Komisijai, ka jāveic salīdzinājums starp Deutsche Post un konkurentu maksātajām sociālās apdrošināšanas izmaksām. Tomēr šis salīdzinājums būtu bijis jāveic saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, nevis pēc tam atbilstības novērtējuma posmā saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
VI.1.2. Nekādu finanšu priekšrocību salīdzinājumā ar situāciju līdz 1995. gadam
(191)
Vācija uzskata, ka pensiju subsīdija nav atbrīvojusi Deutsche Post no izmaksām, kas tam parasti būtu bijušas jāsedz no saviem resursiem. Tādējādi Deutsche Post nav guvis priekšrocības LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Vācija uzskata, ka Deutsche Post nebija juridiskas prasības vai arī tas nebija ekonomiski spējīgs maksāt pensijas valsts ierēdņiem pirms un pēc 1995. gada.
(192)
Pirmkārt, Vācija apgalvo, ka saskaņā ar PostVerfG 1989 46. pantu tie valsts ierēdņi, kas bija pārcelti uz Deutsche Post 1989. gadā, palika federālās valdības ierēdņi. Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu un Konstitūcijas jauno 143. panta b) punktu Deutsche Post valsts ierēdņi arī palika federālās valdības ierēdņi.
(193)
Tāpēc, tā kā federālā valdība vienmēr ir bijusi vienīgais debitors valsts ierēdņu pensiju saistībām, Deutsche Post nekad nav bijis juridiska pienākuma izmantot pašu resursus.
(194)
Lai arī Deutsche Post bija pienākums saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu finansēt valsts ierēdņu pensiju izmaksas, Vācija paliek pie viedokļa, ka šis noteikums bija iekšējās kārtības noteikums, lai piesaistītu līdzekļus valsts budžetam (tāpat kā pienākums maksāt pārnestos maksājumus saskaņā ar PostVerfG 1989 63. pantu). Tas nenoteica nekādas saistības Deutsche Post pret valsts ierēdņiem.
(195)
Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu un PostPersRG 1994 14. un 16. punktu federālā valdība atkal palika kā vienīgais debitors valsts ierēdņiem, kuriem pienākas pensija. Tāpēc, tāpat kā pienākumi saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu, pienākumi Deutsche Post saskaņā ar PostPersRG 16. panta 1. punktu veikt iemaksas pensiju fondā vienkārši samazina apgrūtinājumu valsts budžetam. Tie nemaina vienīgi federālās valdības pienākumu saistībā ar valsts ierēdņu pensijām.
(196)
Tāpat saskaņā ar privāttiesībām federālajai valdībai nebūtu bijis iespējams nodot savas saistības valsts ierēdņu pensiju tiesībām 1995. gadā jaunizveidotajam DPAG. Saskaņā ar privāttiesību vispārīgajiem principiem, ja esošās pensiju saistības nodod juridiski neatkarīgam meitasuzņēmumam, mātesuzņēmumam tomēr saglabājas saistības maksāt trešās personas finansiālās prasības.
(197)
Otrkārt, Vācija apgalvo, ka Deutsche Post nekad nav bijuši pietiekami pašu līdzekļi, lai finansētu pensiju izmaksas. gada līdz 1995. gadam Postdienst vienmēr bija zaudējumi, kas bija jāfinansē ar valsts pārvedumiem EUR 5,6 miljardu apmērā. Kad Postdienst 1995. gadā kļuva par DPAG, uzkrātās valsts ierēdņu pensiju saistības bija aptuveni EUR […] miljardi. Ar šīm saistībām bilancē nebūtu bijis iespējams izveidot DPAG par uzņēmumu, kas ir privāttiesību subjekts, jo federālā valdība nebija nodrošinājusi pietiekamu kapitālu, lai DPAG būtu ekonomiski dzīvotspējīgs.
VI.1.3. Pensiju subsīdija kā pastāvošs atbalsts saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu
(198)
Vācija uzskata, ka, ja pensiju subsīdija būtu jāklasificē kā valsts atbalsts, tas būtu jāuzskata par pastāvošu atbalstu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu, jo valsts būtu bijis vienīgais debitors un atbildīgā persona par valsts ierēdņu pensiju finansēšanu kopš attiecīgā noteikuma spēkā stāšanās Vācijas 1953. gada Pamatlikumā. Vācija uzskata, ka ne pirmā pasta reforma 1989. gadā, ne otrā pasta reforma 1995. gadā neizmainīja valsts pensiju finansēšanas saistības. Vācija uzskata, ka Deutsche Post nebija ne juridiski atbildīgs, ne ekonomiski spējīgs samaksāt valsts ierēdņu pensijas ne pirms, ne pēc 1995. gada.
(199)
Turklāt Vācija atsaucas uz Komisijas apgalvojumu Vispārējai tiesai lietā T-266/02. Vācija uzskata, ka no sprieduma 54. panta ir skaidrs, ka Komisija diskutētā lēmuma nolūkā ir pieņēmusi viedokli, ka tikai pārveduma maksājumi, ko veicis DB-Telekom, ir tam devis priekšrocības (55).
(200)
Vācija no šā apgalvojuma secina, ka Komisija jau bija atzinusi, ka pensiju subsīdija nesniedza Deutsche Post nekādu finansiālu priekšrocību. Tāpēc tā bija efektīvi pieņēmusi lēmumu necelt pretenzijas Regulas (EK) No 659/1999 4. panta nozīmē. Turklāt saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta ii) apakšpunktu šāds pozitīvs lēmums nozīmētu, ka pensiju subsīdija tiek klasificēta kā pastāvošs atbalsts.
VI.1.4. Pensiju subsīdija kā saderīga kompensācija agrākajām izmaksām saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu
(201)
Ņemot vērā Komisijas apsvērumus La Poste lēmumā, Vācija uzskata, ka pensiju subsīdija ir saderīgs atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu šādu iemeslu dēļ.
-
Vācija uzsver, ka Deutsche Post vienmēr ir veicis lielākus sociālās apdrošināšanas maksājumus nekā darba devēja iemaksas pensiju, veselības un slimības aprūpes apdrošināšanā.
-
Vācija iebilst pret Komisijas salīdzinošo priekšrocību aprēķinu, jo tas ir balstīts uz pieņēmumu, ka cenas regulētie pakalpojumi sedz apgalvoto 2. apgrūtinājumu (sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums). La Poste - tāpat kā jebkura cita pasta iestāde - ir arī refinansējusi savas sociālās apdrošināšanas izmaksas ar augstākām regulētām vēstuļu cenām, bet Komisija to neņēma vērā savā La Poste lēmumā.
-
Lai gan Vācija principā piekrīt, ka cenas regulētiem ieņēmumiem būtu jāsedz apgalvotie apgrūtinājumi, Komisija nav pierādījusi, ka pasta pakalpojumu regulators apstiprināja Deutsche Post prasību finansēt sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu no regulētajiem ieņēmumiem vai ka regulētie ieņēmumi faktiski bija pietiekami augsti, lai finansētu šo sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
(202)
Turklāt Vācija akcentē, ka Komisija savā 2007. gada lēmumā par procedūras uzsākšanu Royal Mail lietā (56) uzsvēra bijušo valsts uzņēmumu pensiju izmaksu novērtēšanas nozīmi, izmantojot pastāvīgus kritērijus pastāvīgas lēmumu pieņemšanas prakses interesēs. Attiecīgi Komisijai būtu jāņem vērā savs La Poste lēmums un sākotnējais novērtējums Royal Mail lietā. Pēdējā gadījumā Komisija neiebilda pret pensiju kompensācijas iztrūkumu, lai gan 2008. gada Hooper ziņojums rāda, ka Royal Mail pensiju izmaksas daļēji sedza palielinātās regulētās vēstuļu cenas.
VI.1.4.1. Atsauces punkts, kam jābūt konkurējošo sociālās apdrošināšanas izmaksu pamatā
(203)
Pamatojoties uz profesora Ehlermann2011. gada 19. jūlija speciālista pētījumu (57), Vācija apgalvo, ka Komisija pieļāva divas kļūdas, aprēķinot atsauces punktu Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksām.
(204)
Darbinieka daļa nebūtu jāietver atsauces punktā, jo privātā sektora darba devējam nebūtu jābūt juridiskām saistībām maksāt darbinieka daļu. Darba devējs tikai administratīvu iemeslu dēļ veic kopējo sociālās apdrošināšanas iemaksu maksājumu, bet tas neuzliek darba devējam juridiskas saistības. Turklāt darbinieka daļas ietveršana atsauces punktā būtu arī pretrunā ar iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi (sk. La Poste lēmumu).
(205)
Atsauces punkta sociālās apdrošināšanas izmaksu aprēķināšana būtu jābalsta uz konkurējošo algu atsauces punktu (58), jo valsts ierēdņu algas ir bijušas ievērojami augstākas nekā tirgus vidējās algas.
VI.1.4.2. Cenas regulētie ieņēmumi nav pietiekami, lai nosegtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu
(206)
Pirmkārt, Vācija uzsver, ka pieņēmums, ka cenas regulētie ieņēmumi pilnībā sedz 2. apgrūtinājumu, ir tikai hipotētisks, jo nav iespējams noteikt, vai regulētās cenas faktiski tika palielinātas, lai atlīdzinātu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. 2002. gada maksimālās cenas lēmums nav atklāts, vai un kādā mērā pasta pakalpojumu regulators ir ņēmis vērā apgalvotos apgrūtinājumus saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. gada līdz 2002. gadam cenas tika saglabātas apstiprinātajā 1997. gada līmenī, un nav iespējams noteikts, vai šīs cenas ietvēra kompensāciju par neregulēto pakalpojumu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
(207)
Vācija uzskata, ka nebūtu pietiekami parādīt, ka pakalpojumi, kurus neregulē cena, guva priekšrocības no zemākām sociālās apdrošināšanas iemaksām nekā konkurentiem. Jāpārbauda arī, vai cenas regulētie pakalpojumi faktiski varēja finansēt sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma no to ieņēmumiem apgalvotos apgrūtinājumus.
(208)
Finanšu priekšrocība Deutsche Post no tā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma kompensācijas būtu tikai tad, ja piešķirtā kompensācija būtu lielāka nekā kopējais sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, kas Deutsche Post radies tā valsts ierēdņiem.
(209)
Attiecīgi Vācija nožēlo, ka nav veikts visaptverošs aprēķins, lai noteiktu, vai Deutsche Post kopumā bija saņēmis pārāk lielu vai pārāk mazu kompensāciju par valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Tā uzsver nepieciešamību pēc šāda aprēķina, lai noteiktu finansiālas priekšrocības esamību LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
a) Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma pārāk zema kompensācija, pamatojoties uz speciālista pētījumu
(210)
Lai labotu šo trūkumu, Vācija iesniedza profesora Weber speciālista pētījumu (59), lai noteiktu Deutsche Post finansiālo neizdevīgumu saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksām, kas rodas no valsts ierēdņu nodarbināšanas. Pirmkārt, speciālista pētījumā noteikts, par cik Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksas par valsts ierēdņiem pārsniedza konkurējošā privātuzņēmuma sociālās apdrošināšanas izmaksas par līgumdarbiniekiem (speciālista pētījumā sauktas par DPAG“sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu” vai “strukturālo nepilnību”. Otrkārt, speciālista pētījumā šis sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums salīdzināts ar kompensāciju par 2. apgrūtinājumu.
(211)
Kā parādīts 5. tabulā, speciālista pētījumā ietvertas šādas sociālās apdrošināšanas izmaksas, kas radušās valsts ierēdņu nodarbināšanas dēļ: Deutsche Post iemaksas pensiju fondā un citās sociālās apdrošināšanas izmaksās, piemēram, Deutsche Post iemaksas veselības aprūpes izmaksās, negadījumu apdrošināšanā un dažādos apdrošināšanas maksājumos.
(212)
Speciālista pētījumā noteiktas sociālās apdrošināšanas izmaksas par līgumdarbinieku nodarbināšanu, piemēram: darba devēja daļa no iemaksu likmes obligātajās pensiju, bezdarba, veselības un slimības apdrošināšanas shēmās, reizināta ar “konkurējošām” algām (piemēram, 2007. gada minimālā alga lielākajai daļai valsts ierēdņu).
(213)
Sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums ir Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, kas radies valsts ierēdņiem salīdzinājumā ar noteikto sociālās apdrošināšanas izmaksu atsauces punktu, pamatojoties uz darba devēja daļu līgumdarbiniekiem paredzētajās sociālās apdrošināšanas iemaksās.
5. tabula.
Neto rezultātu aprēķināšana saskaņā ar Vācijas speciālista pētījumu
-
Iemaksa pensiju fondā
-
Citas sociālās apdrošināšanas izmaksas
+
“Konkurējošo” sociālās apdrošināšanas izmaksu atsauces punkts (pamatojoties uz darba devēja sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes daļu un “konkurējošajām” algām (piemēram, 2007. gada minimālā alga))
Sociālo apdrošināšanas izmaksu pārsniegums
+
Kompensācija no regulētajiem ieņēmumiem (2. apgrūtinājums - sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums)
Neto rezultāti (pārāk maza vai pārāk liela kompensācija)
(214)
Laikposmā no 1995. gada līdz 2007. gadam aprēķini rāda, ka 2. apgrūtinājums nebija pietiekams, lai segtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Faktiski speciālists apgalvo, ka Deutsche Post ir saņēmis par EUR […] miljardiem mazāku kompensāciju, nekā nepieciešams. Speciālists secina: pat ja cenas regulētie ieņēmumi ietvertu 2. apgrūtinājumu, Deutsche Post būtu saņēmis pārāk mazu kompensāciju par tā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
b) 2009. gada reglamentētie pārskati apstiprina, ka cenas regulētie ieņēmumi nebija pietiekami, lai segtu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
(215)
Vācija apgalvo, ka, tā kā cenas regulētie pakalpojumi rada zaudējumus, kas ir augstāki nekā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, nevar noteikt, ka regulētie ieņēmumi faktiski kompensēja sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu. Šajā saistībā Vācija iesniedza speciālista pētījumu, pamatojoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem (60), lai parādītu, ka zaudējumi no cenas regulētajiem pakalpojumiem bija pastāvīgi augstāki nekā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums.
(216)
Aprēķinu pamatā ir 2009. gada reglamentētie pārskati un pieņēmums, ka no cenas regulētajiem pakalpojumiem būtu jāgūst saprātīga peļņa ar ROS 7 % apmērā (pamatojoties uz Deloitte II pētījumu, kas sīkāk aprakstīts VI.3.2. iedaļā). Pēc saprātīgās peļņas atskaitīšanas cenas regulētie pakalpojumi rada zaudējumus EUR […] miljardu apmērā, kas ir vairāk nekā apgalvotais sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums laikposmā no 1995. gada līdz 2007. gadam. Tāpēc cenas regulētie ieņēmumi nebija pietiekami, lai segtu apgalvoto sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
VI.2. Apsvērumi saistībā ar kompensāciju par universālo pakalpojumu sniegšanu
VI.2.1. Valsts kompensācijas maksājumi
(217)
Vācija apgalvo, ka valsts kompensācijas maksājumi nesniedz nekādas finansiālas priekšrocības Deutsche Post, jo valsts kompensācijas maksājumi EUR 5 666 miljardu apmērā kompensēja tikai pārnestos maksājumus EUR 5,838 miljardu apmērā, kas Deutsche Post bija jāmaksā līdz 1995. gadam.
(218)
Kā paskaidrots 2007. gada lēmumā par pagarinājumu, pārnesto maksājumu izcelsme bija iepriekšējā pasta administrācijā, kurai bija pienākums aptuveni 10 % no tās ikgadējiem darbības ieņēmumiem ieskaitīt valsts budžetā. 1989.-1995. gadā pārnestie maksājumi tika pakāpeniski samazināti saskaņā ar PostVerfG 1989 63. panta 1. punktu. gada līdz 1993. gadam Deutsche Post bija jāmaksā 10 % no tā darbības ieņēmumiem. No 1993. gada pārnestie maksājumi tika pamazām samazināti, piemēram, līdz 10 % no darbības ieņēmumiem mīnus EUR 153 miljoni 1993. gadā. 1994. gadā pārnestie maksājumi sasniedza 70 % no 1993. gada pārnestajiem maksājumiem. Deutsche Post 1995. gadā maksāja 50 % no 1993. gada apjoma. Kopā no 1990. gada līdz 1995. gadam Deutsche Post samaksāja EUR 5,838 miljardus.
(219)
PostVerfG 1989 63. panta 4. punktā bija noteikts, ka visas samaksātās dividendes jāatskaita no pārnestajiem maksājumiem. Pamatojoties uz šo noteikumu un atvieglojumu no visiem tiešajiem vai netiešajiem nodokļiem, 2007. gada lēmumā par pagarinājumu Komisija apgalvoja, ka pārnestie maksājumi jāuztver kā aizstājējs atvieglojumiem no tiešajiem un netiešajiem nodokļiem, kā arī atlīdzība valstij par tās ieguldīto kapitālu kā akcionāram.
(220)
Atbildot uz šo argumentu, Vācija iesniedza KPMG pētījumu, kurā secināts, ka pārnestos maksājumus nevarēja uzskatīt par aizstājēju nodokļiem un dividendēm vairāku iemeslu dēļ.
(221)
Saskaņā ar KPMG pētījumu pārnestos maksājumus nevar uzskatīt par uzņēmuma ienākuma nodokli, jo tie ir aprēķināti kā procenti no darbības ieņēmumiem kopš 1931. gada. Tā rezultātā tie bija jāmaksā arī tajos gados, kad Deutsche Post bija zaudējumi. Turpretī uzņēmuma ienākuma nodoklis ir atkarīgs no faktiskās gada peļņas. Pārnesto maksājumu klasificēšana par uzņēmuma ienākuma nodokli būtu pretrunā arī konstitūcijas likuma prasībām, ka uzņēmuma ienākuma nodoklis jābalsta uz maksātspēju.
(222)
Turklāt pētījumā atklāts, ka pārnestie maksājumi nav salīdzināmi ar pievienotās vērtības nodokli. Tā kā nebija iespējas atskaitīt pievienotās vērtības nodokli, kas samaksāts par ieguldījumiem no pārnestajiem maksājumiem, pārnesto maksājumu aprēķins ievērojami atšķīrās no parastajām uzņēmējdarbības pievienotās vērtības nodokļa saistībām.
(223)
Otrkārt, Vācija apgalvo, ka pārnestos maksājumus varētu klasificēt kā dividendi. Dividenžu sadalījums attiecas uz iepriekšējā finanšu gadā vai iepriekšējos gados gūto peļņu. Tomēr no 1990. gada līdz 1995. gadam Deutsche Post neguva peļņu, bet veica pārnestos maksājumus. Tā rezultātā pārnestos maksājumus nevar klasificēt kā dividendes.
(224)
KPMG pētījumā secināts, ka pārnestos maksājumus nevar klasificēt kā nodokli vai dividendes, bet tie jāuzskata par sui generis nodevu, kas bija jāmaksā tikai Deutsche Bundespost un tā pārņēmējiem.
(225)
Balstoties uz KPMG pētījumu, Vācija noraida Komisijas pieņēmumu, ka pārnestie maksājumi būtu jāuzskata par aizstājēju nodokļu un dividenžu maksājumiem. Vācija saglabā viedokli, ka pārnestie maksājumi Deutsche Post bija apgrūtinājums, ko nevar pamatot ar objektīviem vai ekonomiskiem nosacījumiem. Tā kā valsts kompensācijas maksājumi atbrīvoja Deutsche Post tikai no pārnestajiem maksājumiem, tie nedeva ekonomiskas priekšrocības, tāpēc nebija atbalsts.
(226)
Kā alternatīvu Vācija min vēl divus pamatojumus, kāpēc valsts kompensācijas maksājumi nav atbalsts. Pirmkārt, tie atbilst tirgus ekonomikas ieguldītāja principam, jo tiem ir ievērojami ieņēmumi no ieguldījuma turpmākajos gados un lieli ienākumi no Deutsche Post akciju tirgus izveidošanas. Otrkārt, tie nav atbalsts, jo gan 2009. gada reglamentētajos pārskatos, gan WIK pētījumā parādīts, ka par universālo pakalpojumu sniegšanu uzkrātie zaudējumi no 1990. gada līdz 1994. gadam bija lielāki nekā valsts kompensācijas maksājumi. Tāpēc Deutsche Post saņēma pārāk mazu kompensāciju par savu pienākumu sniegt universālos pakalpojumus.
VI.2.2. Valsts garantija
(227)
Vācija apgalvo, ka ilgstoša valsts garantija saskaņā ar PostUmwG 1994 2. panta 4. punktu parāda instrumentiem, kas tika emitēti līdz 1995. gadam, nedeva Deutsche Post nekādu selektīvu priekšrocību pēc 1995. gada vairāku iemeslu dēļ.
(228)
Pirmkārt, jebkurš privātuzņēmums, kas izveido meitasuzņēmumu, joprojām būtu atbildīgs par saistībām, kas ir šim meitasuzņēmumam. Privātuzņēmums joprojām būtu atbildīgs par nenomaksātajiem parādiem arī pēc šo parādu pārdošanas trešai personai. Turklāt jāuzsver, ka sākotnējā valsts garantija par parāda instrumentiem tika pieprasīta tikai tāpēc, ka Postdienst nebija neatkarīgas juridiskas personas statusa. Tāpēc PostVerfG 1989 40. pantam, kurā bija noteikts, ka Deutsche Bundespost emitētajiem parāda instrumentiem bija tāda pati juridiska vērtība kā Vācijas emitētajiem parāda instrumentiem, bija tikai paskaidrojoša nozīme.
(229)
Otrkārt, DPAG nebūtu guvis priekšrocības no Postdienst parāda instrumentu pārņemšanas, jo 1995. gadā DPAG būtu varējis refinansēt pats sevi par zemākām procentu likmēm. Postdienst parāda instrumentu vērtība 1995. gada 1. janvārī bija EUR 931 miljoni ar vidējo procentu likmi 7,17 % un 8,8 gadu termiņu. Tā kā īstermiņa procentu likme 1995. gada 1. janvārī bija 5,0-5,5 %, DPAG bija par 1,7 % lielākas izmaksas, kā rezultātā gada procentu likme bija augstāka un sasniedza aptuveni EUR 15,3 miljonus.
(230)
Treškārt, salīdzinot vidējās tirgus procentu likmes parāda instrumentiem, ko emitējuši privātuzņēmumi, ar procentu likmēm Postdienst parāda instrumentiem ar atsauci uz datumu, kad instrumenti tika sākotnēji emitēti, Vācija lēš, ka Postdienst ņēma aizņēmumus par procentu likmēm, kas bija virs vidējā tirgus līmeņa. Vācija neveica visaptverošu izmeklēšanu, bet tikai salīdzināja konkrētu Postdienst parāda instrumentu procentu likmes ar apkopoto tirgus vidējo rādītāju.
(231)
Alternatīvā gadījumā Vācija apgalvo, ka valsts garantijas ir pastāvošs atbalsts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu. Tā kā Deutsche Bundespost līdz 1994. gada beigām bija valsts administrācijas daļa, parāda instrumenti tika pielīdzināti valdības parādam kopš Deutsche Post dibināšanas 1950. gadā. Ja valsts garantija būtu devusi Deutsche Post jebkādas priekšrocības saistībā ar procentu likmēm, tā būtu jāklasificē kā pastāvošs atbalsts. Vācija atsaucas arī uz Komisijas lēmumu par EDF (61), kurā līdzīga garantija tika atzīta par pastāvošu atbalstu.
VI.2.3. Ekskluzīvās tiesības
(232)
Vācija apgalvo, ka saskaņā ar spriedumu Preussen Elektra lietā (62) regulētie vēstuļu ieņēmumi nav valsts līdzekļi.
(233)
Attiecīgi, tā kā regulētie vēstuļu ieņēmumi nav valsts līdzekļi, uz jebkādiem apgalvojumiem par pārāk augstām cenām varētu attiekties tiesvedība saskaņā ar LESD 102. pantu.
VI.3. Vācijas apsvērumi par WIK pētījumu
VI.3.1. WIK pētījums apstiprina nepieciešamību pēc valsts kompensācijas maksājumiem kā kompensāciju par universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma neto izmaksām līdz 1995. gadam
(234)
Neraugoties uz visiem metodoloģiskajiem iebildumiem, Vācija uzskata, ka WIK pētījums apstiprina Vācijas viedokli, ka valsts kompensācijas maksājumi bija nepieciešami kā kompensācija par Deutsche Post zaudējumiem no universālo pakalpojumu sniegšanas laikposmā no 1990. gada līdz 1995. gadam.
(235)
Jebkāds peļņas pārsniegums pēc 1995. gada nav jāņem vērā, jo valsts kompensācijas maksājumus absorbēja universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma neto izmaksas, kas Deutsche Post bija līdz 1995. gadam. Tas, ka Tiesa anulēja 2002. gada negatīvo lēmumu, arī apstiprina, ka vienreiz absorbēto nevar absorbēt vēlreiz. Tā kā valsts kompensācijas maksājumus līdz 1995. gadam maksāja par universālo pakalpojumu sniegšanas zaudējumiem, nebūtu bijis iespējams ar valsts kompensācijas maksājumiem finansēt turpmāku peļņas pārsniegumu.
VI.3.2. Nepilnīga peļņas atsauces punkta izveidošana
(236)
Pamatojoties uz Deloitte pētījumiem, Vācijas galvenais iebildums bija, ka atsauces punkta izveidošana WIK pētījumā ietver pārāk daudz mazu uzņēmumu. Salīdzināmo uzņēmumu kopumam būtu daudz vairāk jāfokusējas uz lieliem paku sūtījumu un loģistikas uzņēmumiem, kuru tīklu apjoms un sarežģītība ir salīdzināmi ar Deutsche Post (63).
(237)
Deloitte II pētījumā izveidots pieņēmums, ka uzņēmumi paku sūtījumu un pasta nozarē, kas darbojas sarežģītā, lielā savākšanas un piegādes tīklā, ir saprātīgi salīdzināmie uzņēmumi ar Deutsche Post. Apjoma ekonomiku, darbības jomas un blīvuma nozīmīgums, kas ir izplatīts pasta tīklos, norāda, ka lielie uzņēmumi būtu atbilstošāki salīdzināmie nekā mazie uzņēmumi. Kravas transports un loģistikas uzņēmumi arī zināmā mērā ir atbilstoši salīdzināmie uzņēmumi, jo tiem ir līdzīgi aktīvi.
(238)
Deloitte II pētījumā par salīdzināmiem atzīti tikai pasta operatori, kuru gada ieņēmumi ir lielāki par EUR 100 miljoniem. Tā izveidojas salīdzināmo kopums ar sešiem salīdzināmajiem, kuru vidū ir lieli starptautiski paku sūtījumu uzņēmumi (UPS, FedEx un TNT Express) un citi pasta operatori (galvenokārt no ASV un Apvienotās Karalistes).
(239)
Šā salīdzināmā kopuma vidējais ROS ir 7,4 % laikposmā no 1998. gada līdz 2007. gadam, un trešās kvartīles ROS ir 12 % kā saprātīgas peļņas augšējā robeža. Lielākā salīdzināmo kopuma, kas ietver 18 loģistikas un 19 kravas uzņēmumus, vidējais ROS ir no 4,6 % līdz 5,7 %, lai gan Deloitte II pētījumā izteiktas bažas par to salīdzināmību ar Deutsche Post.
(240)
Pamatojoties uz abu salīdzināmo kopumu datiem, Deloitte II pētījumā ieteikts ROS līmenis no 6,1 % līdz 11,7 % kā saprātīgas peļņas atsauces punkts.
(241)
Attiecībā uz atbilstošas tīrās peļņas noteikšanu salīdzināmo kopumam Deloitte II pētījumā teikts, ka, ņemot daudzgadu ROS par saprātīgas peļņas atsauces punktu, saprātīgā peļņa tiek novērtēta par zemu, jo i) rastos būtiska un sistemātiska izklīdināšana no viena gada uz nākamo un ii) varētu būt arī būtiska atšķirība starp uzņēmumu ienesīgumu vienā nozarē. Izmantojot neatbilstoši zemu saprātīgo peļņu, rastos risks atturēt efektīvu ieguldījumu.
(242)
Turklāt, kā uzsvērts Deloitte I pētījumā, izmantojot salīdzināmo uzņēmumu vidējo peļņu kā atsauces punktu WIK pētījumā, pilnībā nav ņemti vērā faktiskie ieguvumi, ko Deutsche Post guva galvenokārt sākot ar 1990. gadu. Saskaņā ar 2005. gada pamatprincipu 14. un 18. punktu saprātīgai peļņai tomēr būtu jāievieš “stimulējošie kritēriji, kas cita starpā attiecas uz sniegto pakalpojumu kvalitāti un produktīvās efektivitātes ieguvumiem”.
(243)
Attiecīgi atbilstošs peļņas atsauces punkts būtu jābalsta uz gada rādiusu. Peļņa, kas sasniedz vai pat pārsniedz šo saprātīgās peļņas diapazonu, var atspoguļot vidēja uzņēmuma darbību, pateicoties izciliem ražošanas vai komerciālajiem rādītājiem. Regulējošajām iestādēm būtu jāatļauj šāda peļņa, lai saglabātu efektivitātes stimulus.
(244)
Visbeidzot, Vācija uzsver, ka saprātīgas peļņas līmenim būtu jāatbilst iepriekšējiem Komisijas lēmumiem, kuros tika apstiprināta ROS no 7 % līdz 8 % dzelzceļa un autobusu uzņēmumiem (64).
VI.3.3. Neatbilstošs izmaksu sadalījums un izmaksu aprēķināšana
(245)
Vācija vēlreiz atkārto, ka jebkāda universālo pakalpojumu sniegšanas apgrūtinājumu pārdalīšana komercpakalpojumiem ir objektīvi un juridiski nepārliecinoša. Saskaņā ar Pasta direktīvas (65) 7. pantu jebkādas papildu neto izmaksas, kas rodas no universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma, jāsedz no ieņēmumiem par vēstuļu monopolu, nevis par komercpakalpojumiem.
(246)
Otrkārt, Vācija uzskata, ka WIK pētījumā pārāk zemu novērtētas dažas Deutsche Post izmaksas.
-
Pārnestie maksājumi, kas Deutsche Post bija jāmaksā līdz 1995. gadam, būtu jāatskaita kā izmaksas un nebūtu jāizmanto par rādītāju kapitāla izmaksām vai saprātīgai peļņai. Pamatojoties uz KPMG pētījumu, Vācija noraida apgalvojumu WIK pētījumā, ka pārnestie maksājumi būtu jāuzskata par aizstājēju nodokļu un dividenžu maksājumiem. Tā saglabā viedokli, ka pārnestie maksājumi Deutsche Post bija apgrūtinājums, ko nevar pamatot ar objektīviem vai ekonomiskiem nosacījumiem. Tāpēc pārnestie maksājumi būtu jāatskaita kā universālo pakalpojumu sniegšanas izmaksas papildus saprātīgai peļņai kā atlīdzībai par iesaistīto kapitālu.
-
Vērtības krišanās izdevumi būtu jāpamato uz fiksēto aktīvu faktiskām tirgus vērtībām, ko izmanto nodokļu pārskatos, nevis uz zemākām grāmatvedības vērtībām gada pārskatos.
-
Izmaksas par līgumdarbinieku papildu pensiju ieguldījumiem būtu pilnībā jāņem vērā.
VI.4. Komentāri par ieinteresēto pušu apsvērumiem
VI.4.1. Pensiju subsīdija
(247)
Vācija atgādina, ka 1995. gadā Deutsche Post nebija juridiski atbildīgs vai ekonomiski spējīgs pārņemt valsts ierēdņu pensiju saistības. Attiecīgi pensiju izmaksas ir valsts parāds saskaņā ar Komisijas lēmumu Poste Italiane lietā (66). Pensiju subsīdijas nepiešķīra Deutsche Post finanšu priekšrocības.
(248)
UPS uzsver, ka parastam operatoram pašam jāsedz savas pensiju izmaksas, bet Vācija apgalvo, ka valsts ierēdņu pensiju izmaksas ir īpašas izmaksas, ko nevar salīdzināt ar sociālās apdrošināšanas iemaksām, ko maksā Deutsche Post konkurenti saviem līgumdarbiniekiem. Pēdējie maksā tikai darba devēja daļu sociālās apdrošināšanas iemaksu shēmā bez agrākajām izmaksām, kas attiecas uz pensiju prasībām.
(249)
Vācija uzsver nepieciešamību aprēķināt pārāk lielo kompensāciju, jo UPS un FFIP iesniegtie apsvērumi balstās uz pieņēmumu, ka Komisija veica šādu aprēķinu, lai pierādītu, ka Deutsche Post ir saņēmis pārāk lielu kompensāciju.
VI.4.2. Kompensācija par universālo pakalpojumu sniegšanu
(250)
Atsaucoties uz 2006. gada NERA pētījumu, Vācija uzsver, ka Komisija pati lietā COMP/37.821 pieņēma viedokli, ka ieņēmumi no 2006. gada NERA pētījumā prognozētā piesaistītā kapitāla DPWN pasta sūtījumu segmentam bija nepietiekami, lai pierādītu, ka pastāv cenu pārsniegums LESD 102. panta nozīmē.
(251)
Vispārīgākā līmenī Vācija uzskata, ka ieņēmumi no piesaistītā kapitāla nav atbilstošs atsauces punkts, lai noteiktu peļņas pārsniegumu. Tā paskaidro, ka ar zemāku kapitāla intensitāti lielus ieņēmumus no iesaistītā kapitāla varētu piesaistīt zemiem ieņēmumiem no pārdošanas. Tā kā lielākā daļa risku attiecas uz ieņēmumiem un izmaksām, ieņēmumi no pārdošanas ir atbilstošs atsauces punkts, lai noteiktu peļņas pārsniegumu, jo īpaši uzņēmumiem ar zemu kapitāla intensitāti. Tādā mērā, kādā NERA pētījumos kā alternatīva izmantoti ieņēmumi no pārdošanas kā peļņas atsauces punkts, tie parāda, ka Deutsche Post ir lielāki ieņēmumi no pārdošanas nekā Royal Mail, bet ievērojami zemāki ieņēmumi no pārdošanas nekā TNT. Tāpēc NERA pētījumos prognozētie ieņēmumi no DPWN pasta sūtījumu segmenta pārdošanas saglabājas ievērojami zemāki par atsauces punktu peļņas pārsniegumam.
(252)
Tāpēc Vācija saglabā viedokli, ka ne 2006. gada NERA pētījums, ne tā atjauninātā versija nav atbilstoša atsauce valsts atbalsta izmeklēšanā un nav pietiekams pierādījums peļņas pārsniegumam.
(253)
Attiecībā uz UPS apgalvojumu, ka Deutsche Post pašu izmaksu uzskaites dati nav labs pamats, lai analizētu universālo pakalpojumu sniegšanas ieņēmumus un apgrūtinājumus, Vācija atspēko, ka izmaksu pārskatus ir pārbaudījuši un apstiprinājuši revidenti, kā arī pasta pakalpojumu regulators. Tā piebilst, ka tie atbilst Direktīvas 97/67/EK noteikumiem.
(254)
Attiecībā uz iekšējo cenu noteikšanas nosacījumiem starp Deutsche Post un DPEED Vācija uzsver, ka šie nosacījumi atbilst 2001. gada pretmonopola lēmuma prasībām. Deutsche Post regulāri ziņoja Komisijai par to atbilstību. Komisija līdz šim nav izteikusi iebildumus.
(255)
Visbeidzot, Vācija iebilst pret to kapitāla ieguldījumu, ko Vācija 1995. gadā piešķīra Deutsche Post, ietveršanu (piemēram, aktīvi nekustamā īpašuma un infrastruktūras formā) pārāk lielas kompensācijas aprēķinā. Vācija apgalvo, ka tā jau ir iesniegusi atbilstošu informāciju savos komentāros par 1999. gada lēmumu uzsākt procedūru. Tā kā Komisija neiebilda pret šiem pasākumiem ne 2002. gada lēmumā par valsts atbalstu, ne atsaucās uz tiem 2007. gada lēmumā uzsākt procedūru, pašreizējā izmeklēšana nevar attiekties uz kapitāla ieguldīšanu.
VI.4.3. Algu līmenis
(256)
Vācija piekrīt, ka tirgus vidējās algas būtu jāizmanto kā atsauces punkts, lai aprēķinātu sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes, ko maksāja Deutsche Post konkurenti. Tomēr Vācija uzskata, ka šāds atsauces punkts ir pretrunā ar 2011. gada lēmumu par pagarinājumu, jo Komisija izmanto pielāgotas valsts ierēdņu bruto algas, nevis tirgus vidējās algas, lai aprēķinātu sociālās apdrošināšanas izmaksu apjomu, ko maksājuši Deutsche Post konkurenti. Saskaņā ar profesora Weber speciālista pētījumu tirgus vidējās algas ir tikai aptuveni […] % no valsts ierēdņu bruto algām. Tāpēc nav saprātīgi izmantot pielāgotu valsts ierēdņu bruto algu kā atsauces punktu, lai aprēķinātu sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes.
(257)
Vācija uzskata, ka BIEK pieņēmums, ka Deutsche Post izmanto pieņemtās algas transporta nozarē kā atsauces punktu, lai aprēķinātu atšķirības algu izmaksās, kas radušās Deutsche Post salīdzinājumā ar tā konkurentiem, ir nepamatots. Profesora Weber speciālista pētījumā parādīts, ka Deutsche Post rēķina tirgus vidējās algas, pamatojoties uz tā konkurentu faktiski maksātajām algām.
VII. PENSIJU SUBSĪDIJAS ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS
VII.1. Atbalsta pastāvēšana saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu
(258)
LESD 107. panta 1. punktā noteikts, ka “ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.” Nosakot, vai pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, Komisijai jāpiemēro šādi kritēriji: pasākumu piešķir valsts un no valsts līdzekļiem, tas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām nozarēm, izkropļojot konkurenci, un tam jāietekmē tirdzniecība starp dalībvalstīm.
(259)
Tā kā pensiju subsīdija ir balstīta uz PostPersG 1994 16. pantu un to finansē no valsts budžeta, to piešķir valsts un no valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta nozīmē. Turklāt, tā kā pensiju subsīdija ir piešķirta tikai pensiju fondam, lai atbrīvotu Deutsche Post no valsts ierēdņu pensiju izmaksām, tāpēc Deutsche Post no tā gūst priekšroku, tā ir selektīva.
VII.1.1. Finanšu priekšrocības no 1995. gada pensiju reformas
(260)
Pamatojoties uz spriedumu Combus lietā, Vācija apgalvo, ka pensiju subsīdija nesniedz nekādu finansiālu priekšrocību, jo tā atbrīvoja Deutsche Post no sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma.
(261)
Lai noteiktu, vai pensiju subsīdija sniedza selektīvu finanšu priekšrocību, jāpārbauda, vai tā ļāva Deutsche Post izvairīties no izmaksām, kas parasti būtu bijušas uzņēmumam, tādējādi neļaujot tirgus cenām radīt to parasto ietekmi (67).
(262)
Komisija nevar pieņemt Vācijas apgalvojumu, kas balstīts uz Combus judikatūru. Jāpatur prātā, ka Tiesa neapstiprināja lēmumu Combus lietā. Vairāki Tiesas spriedumi ir pretrunā ar teoriju, ka kompensācijas pasākumus strukturāliem zaudējumiem nevar uzskatīt par atbalstu. Šajā saistībā Tiesa pastāvīgi ir uzskatījusi, ka atbalsta pastāvēšana jāvērtē saistībā ar radīto efektu, nevis valsts pasākuma iemesliem vai mērķiem (68). Tiesa uzskatīja arī, ka atbalsta koncepcija ietver valsts iestāžu piešķirtas priekšrocības, kas dažādās formās mazina izdevumus, kuri parasti būtu ietverti uzņēmuma budžetā (69). Tiesa ir arī skaidri noteikusi, ka ar darbinieku atlīdzināšanu saistītās izmaksas parasti ir apgrūtinājums uzņēmumu budžetam neatkarīgi no tā, vai šīs izmaksas rodas no tiesiskiem pienākumiem vai koplīgumiem (70). Šajā saistībā Tiesa uzskatīja, ka tas, ka valsts pasākumu mērķis ir kompensēt papildu izmaksas, nevar būt pat pamatu to neklasificēšanai par atbalstu (71).
(263)
Komisija uzskata, ka izmaksas, kas uzņēmumam rodas no finanšu saistībām saskaņā ar nodarbinātības tiesību aktiem vai koplīgumiem ar arodbiedrībām, piemēram, pensiju izmaksas, ir daļa no uzņēmējdarbības parastajām izmaksām, kas uzņēmumam jāsedz no saviem resursiem (72). Šīs izmaksas ir raksturīgas uzņēmuma ekonomiskajai darbībai (73). Šajā saistībā nav būtiski, vai uzņēmumam ir pensiju izmaksas, tieši finansējot pensijas saviem bijušajiem darbiniekiem (kā Deutsche Post valsts ierēdņu gadījumā) vai maksājot iemaksu līgumdarbinieku pensiju apdrošināšanai, kurās savukārt tiek izmantotas kolektīvās iemaksas, lai finansētu pensijas visiem līgumdarbiniekiem. Izšķirošais elements abos gadījumos ir tas, ka uzņēmumi maksā pilnas pensiju izmaksas.
(264)
Turklāt Komisija uzskata, ka kopš Deutsche Bundespost dibināšanas 1950. gadā tam ir bijusi Sondervermögen juridiskā forma. Tā kā Sondervermögen nav neatkarīga juridiskā statusa, tam jāizveido savs budžets un sava grāmatvedības sistēma (PostVwG 1953 3. pants un HGrG 48. pants (74)). Saskaņā ar valsts vienībām piemērojamiem tiesību aktiem budžetam jāsedz visas personāla izmaksas, kas ietver pensiju izmaksas pensionētajiem valsts ierēdņiem, kas iepriekš bija nodarbināti valsts vienībā (HGrG 10. pants). Attiecīgi kopš 1950. gada Deutsche Post ir finansējis šīs izmaksas no saviem ieņēmumiem. PostVwG 1953 15. pantā skaidri noteikts aizliegums maksāt Deutsche Bundespost jebkādas subsīdijas no federālā budžeta. Šis noteikums tika ietverts PostVerfG 1989 37. panta 1. punktā.
(265)
PostVerfG 1989 atjaunots šis pienākums nodaļā par personālu un sociālās apdrošināšanas izmaksām. Saskaņā ar PostVerfG 1989 54. panta 2. punktu Deutsche Post bija noteikta prasība finansēt visas izmaksas, tostarp pensijas saviem valsts ierēdņiem, no saviem resursiem.
(266)
Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā Deutsche Post turpināja uzņemties atbildību finansēt visas valsts ierēdņu finanšu prasības saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punktu, bet daļēji bija atbrīvots no valsts ierēdņu pensiju izmaksu maksāšanas. Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 1. punktu Deutsche Post maksāja vienreizējo gada maksājumu EUR 2,045 miljardu apmērā pensiju fondam 1995.-1999. gadā. Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu vienreizējie gada maksājumi ar 2000. gadu tika aizstāti ar iemaksu, kas ir aprēķināta 33 % apmērā no valsts ierēdņu kopējā algu apmēra. Turklāt PostPersRG 1994 16. panta 2. punktā noteikts, ka atlikušās pensiju izmaksas no 1995. gada jāsedz no federālā budžeta. 1. attēlā parādīti ikgadējie maksājumi no federālā budžeta katru gadu kopš 1995. gada, sākot ar EUR 151 miljonu 1995. gadā.
(267)
Tātad Vācijas argumenti, kuru mērķis ir parādīt, ka DPAG bija augstākas pensiju izmaksas nekā konkurējošiem privātuzņēmumiem, ir neatbilstoši, lai noteiktu, vai pensiju subsīdija ir valsts atbalsts, bet tie tiks novērtēti šā pasākuma atbilstības analīzes kontekstā.
(268)
Vācija apgalvoja, ka, lai novērtētu, vai Deutsche Post guva priekšrocības no pensiju subsīdijas, Deutsche Post iemaksas pensiju fondā būtu jāsalīdzina ar privāto darba devēju pensiju iemaksu daļu bez darbinieku daļas. Šis arguments attiecas uz pasākuma atbilstību iekšējam tirgum, bet pilnīguma dēļ būtu jāpiebilst, ka, no vienas puses, darba devējam ir pienākums maksāt kopējo iemaksu likmi sociālās apdrošināšanas shēmās darbinieka vārdā un no darbinieka bruto algas. No otras puses un pamatotāk, ja dalībvalsts atbrīvo konkrēta uzņēmuma darbiniekus no šāda apgrūtinājuma, tā ir priekšrocība darba devējam, jo šāds pasākums samazina atšķirību starp bruto algu un neto algu. Tas dod iespēju darba devējam pieņemt darbā vai saglabāt darbiniekus, maksājot tiem zemāku bruto algu. Tāpēc priekšrocības saistībā ar darbinieka daļu sociālās apdrošināšanas iemaksās ir arī darba devēja priekšrocības.
(269)
Vācija apgalvoja arī, ka finanšu priekšrocība Deutsche Post no kompensācijas par tās sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu pastāvētu tikai tad, ja piešķirtā kompensācija būtu lielāka nekā kopējais sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, kas Deutsche Post bija radies valsts ierēdņiem, kuri strādā cenas regulētā nozarē un nozarē, kuru neregulē cena. Komisija uzskata, ka pasākuma kompensējošais raksturs neizslēdz tā klasificēšanu par valsts atbalstu, un atsaucas uz 260. apsvērumu.
(270)
Turklāt Vācija saglabā viedokli, ka faktiski valsts ierēdņu pensiju tiesības vienmēr ir bijušas federālās valdības finansiālās saistības. Attiecīgi, tā kā 1995. gada pensiju reforma neizmainīja federālās valdības saistības pret valsts ierēdņiem, pensiju subsīdija nesniedz Deutsche Post nekādu finanšu priekšrocību.
(271)
Netiek diskutēts, ka federālā valdība bija sākotnējais valsts ierēdņu pensiju galvotājs līdz 1995. gadam un pēc tā, lai gan Komisija uzsver, ka PostVwG 1953 3. pantā un PostVerfG 1989 2. pantā ir skaidri noteikts, ka tikai Sondervermögen, nevis federālajai valstij ir saistības attiecībā uz Sondervermögen parādiem. Tomēr līdz 1995. gadam saskaņā ar piemērojamiem pasta un vispārīgiem tiesību aktiem pensiju maksājumi bija iekļauti Sondervermögen Deutsche Bundespost budžetā. Šie maksājumi bija pilnībā jāsedz no Sondervermögen ieņēmumiem. Valsts atbalsta novērtējumā izšķirošais faktors nav tas, kurš ir sākotnējais galvotājs valsts ierēdņu pensijām. Galvenais ir jautājums, kuram saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem bija pienākums finansēt pensijas parastā scenārijā. PostVwG 1953, HGrG un PostVerfG 1989 skaidri noteikts, ka tas ir pilnībā Deutsche Post pienākums.
(272)
Turklāt pensiju izmaksu finansēšana ir parastas darbības izmaksas jebkuram valsts vai privātajam uzņēmumam ar neatkarīgu juridisko statusu vai bez tā. Dalībvalstis ir izveidojušas un tajās ir izveidoti daudz dažādu pensiju finansēšanas mehānismu. Dažādas sistēmas bieži piemēro atkarībā no darbā pieņemšanas laika. Tāpēc Deutsche Post jāmaksā pensiju izmaksas saviem darbiniekiem, tostarp valsts ierēdņiem, tāpat kā jebkuram citam uzņēmumam. Tas, ka valsts ierēdņu pensiju finansēšanas metode atšķiras no līgumdarbinieku pensiju finansēšanas metodes, neietekmē Deutsche Post pienākumu ietvert to pensiju izmaksu finansēšanu savos parastajos darbības izdevumos. Ja Vācijas arguments tiktu apstiprināts, tas būtu līdzvērtīgs apgalvojumam, ka valsts var atbrīvot valsts uzņēmumus no vienas no būtiskajām izmaksu vienībām, kas saistīta ar to parastajām darbībām.
(273)
Visbeidzot, kad Vācija apgalvo, ka Deutsche Post nekad nav bijuši pietiekami pašu resursi, lai finansētu valsts ierēdņu pensiju saistības, šajā argumentā nav ņemts vērā fakts, ka finanšu priekšrocības novērtējums ir neatkarīgs no uzņēmuma ekonomiskās kapacitātes.
(274)
Kopš 1995. gada pensiju reforma daļēji atbrīvoja Deutsche Post no pienākuma finansēt tā valsts ierēdņu pensiju izmaksas, pensiju subsīdija sniedza Deutsche Post finanšu priekšrocību.
VII.1.2. Konkurences izkropļošana un ietekme uz tirdzniecību
(275)
Ja dalībvalsts piešķirtais atbalsts stiprina uzņēmuma pozīciju salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas konkurē Savienības iekšējā tirdzniecībā, šis atbalsts ietekmē tirdzniecību. Saskaņā ar noteikto judikatūru (75), lai pasākums izkropļotu konkurenci un ietekmētu tirdzniecību starp dalībvalstīm, pietiek, ka atbalsta saņēmējs konkurē ar citiem uzņēmumiem tirgos, kas ir atvērti konkurencei.
(276)
Vācija paku sūtījumu, avīžu un žurnālu tirgi vienmēr ir bijuši atvērti konkurencei. Šajos tirgos Postdienst vienmēr ir konkurējis ar citiem uzņēmumiem, tostarp ar citu dalībvalstu uzņēmumiem (piemēram, UPS, FedEx, TNT Express, GLS vai DPD). No 1998. gada līdz 2007. gadam DPAG pakāpeniski zaudēja savas ekskluzīvās tiesības attiecībā uz vēstuļu sūtījumiem. Tā kā tirgus tika atvērts konkurencei, tirgū ienāca jauni uzņēmumi. Tāpēc atbalsts ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm, un tas var izkropļot konkurenci.
(277)
Turklāt Komisija šajā saistībā novēro, ka 1997. gadā Deutsche Post un tā kontrolakciju sabiedrība DPWN sāka pārpirkt paku sūtījumu operatorus Eiropas un starptautiskajos tirgos. DPWN 1999. gadā jau bija tirgus līderis Eiropas kurjerpasta un paku sūtījumu tirgos ar aptuveni EUR 4,6 miljardiem ieņēmumu gadā. Pārpērkot DHL 1998. gadā, DPWN iekļuva Āzijas un Ziemeļamerikas tirgos. Turpmākās loģistikas uzņēmumu (piemēram, Danzas, Nedlloyd, ASG, Air Express International) pārpirkšanas rezultātā DPWN kļuva par vienu no pasaulē lielākajiem gaisa un jūras kravas un globālo loģistikas pakalpojumu sniedzēju. DPWN sāka aktīvi darboties pasta tirgos ārpus Vācijas (piemēram, pārpērkot Unipost Spānijā un Williams Lee Apvienotajā Karalistē). No 1998. gada līdz 2007. gadam DPWN pārpirka uzņēmumus par kopējo vērtību aptuveni EUR 21 miljards (76).
(278)
Tāpēc Komisija uzskata, ka pensiju subsīdija ir atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
VII.2. Pastāvoša atbalsta novērtējums saskaņā ar LESD 108. panta 1. punktu
(279)
Vācija uzskata, ka, ja pensiju subsīdiju uzskatītu par valsts atbalstu, tā būtu jāklasificē par pastāvošu atbalstu saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu. Tā apgalvo, ka valsts ir bijis sākotnējais galvotājs un atbildīgā persona par valsts ierēdņu pensiju finansēšanu kopš attiecīgo Vācijas pamatlikuma noteikumu stāšanās spēkā 1953. gadā. Tā saglabā viedokli, ka pensiju fonda izveidošana neizmainīja šo pienākumus.
(280)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu pastāvošā atbalsta koncepcija ietver visus atbalstus, kas pastāvēja pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajās dalībvalstīs, tas ir, atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas tika piešķirts pirms Līguma stāšanās spēkā un joprojām ir piemērojams pēc Līguma stāšanās spēkā.
(281)
Saskaņā ar piemērojamiem pasta un vispārīgajiem tiesību aktiem līdz 1995. gadam pensiju maksājumi bija ietverti Sondervermögen Deutsche Bundespost budžetā, un tie pilnībā bija jāsedz ar Sondervermögen ieņēmumiem (šā tiesību akta sīkāku aprakstu sk. 262. un 263. apsvērumā). Tāpēc pirms otrās pasta reformas 1995. gadā Deutsche Post tika noteikta prasība finansēt savu valsts ierēdņu pensijas no saviem resursiem, un tā nesaņēma nekādu atbalstu, kas to atbrīvotu no pensiju izmaksām.
(282)
DPAG un pasta pensiju fonda izveidošanas rezultātā 1995. gadā pilnībā tika pārskatīta valsts ierēdņu pensiju finansēšana. Pēc otrās pasta reformas 1995. gadā Deutsche Post pārņēma galveno pienākumu maksāt un finansēt visas valsts ierēdņu finanšu prasības saskaņā ar PostPersRG 1994 2. panta 3. punkta noteikumiem, bet daļēji bija atbrīvots no valsts ierēdņu pensiju izmaksu maksāšanas. Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 1. un 2. punktu Deutsche Post vairs nebija saistību finansēt pensiju izmaksas papildus vienreizējiem maksājumiem (laikposmā no 1995. gada līdz 1999. gadam) vai noteiktajām iemaksām (no 2000. gada). Atlikušais iztrūkums attiecīgi tika segts ar pensiju subsīdiju.
(283)
Tāpēc pensiju subsīdija ir jauns atbalsts, jo tas tika ieviests 1995. gadā.
(284)
Attiecībā uz Vācijas atsauci uz Komisijas paziņojumu lietā T-266/02 Komisija vispirms uzsver, ka Vispārējās tiesas sprieduma 54. punktā atspoguļota Vācijas nostāja (nevis Komisijas, kā nepareizi apgalvo Vācija). Sprieduma 54. punktā teikts, ka pat, pēc Vācijas domām, 2002. gada negatīvajā lēmumā nebija novērtētas pensiju subsīdijas. Sprieduma 61. punktā aprakstīta Komisijas nostāja.
“Komisija kā pirmo argumentu min to, ka tā apspriežamā lēmuma nolūkos atklāja, ka tikai DB-Telekom pārveduma maksājumi bija atbilstīgi…”.
(285)
Tāpēc spriedumā nav atbalstīts Vācijas viedoklis, ka ar Komisijas aģenta paziņojumu netieši tika apstiprināta pensiju subsīdija. Jebkurā gadījumā ir acīmredzams, ka šādam paziņojumam nevarētu būt tāda ietekme.
(286)
Turklāt lietā T-421/07 (77) Vispārējā tiesa atklāja, ka 1999. gada lēmums par procedūras uzsākšanu attiecās arī uz pensiju subsīdiju un ka procedūra attiecībā uz šo pasākumu netika slēgta ar 2002. gada negatīvo lēmumu.
(287)
Izdarot secinājumu, tā kā Komisija nekad nav pieņēmusi lēmumu, paziņojot, ka pensiju subsīdija nebija atbalsts vai bija saderīgs atbalsts, Komisija secina, ka pensiju subsīdija ir jauns atbalsta pasākums.
VII.3. Atbilstības ar starptautisko tirgu novērtējums saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu
(288)
LESD 107. panta 2. punktā un 107. panta 3. punkta a) un b) apakšpunktā noteiktos izņēmumus noteikti nepiemēro.
(289)
Komisija 2007. gada lēmumā par pagarinājumu paredzēja iespēju, ka pensiju subsīdija varētu būt vismaz daļēji saderīga ar iekšējo tirgu kā kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu. Vācija savā atbildē uz 2007. gada lēmumu par pagarinājumu uzstāja, ka, ja pensiju subsīdija būtu atbalsts, tā būtu jānovērtē, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, nevis uz LESD 106. panta 2. punktu. Komisija 2011. gada lēmumā par pagarinājumu turpmāk aprakstīja metodi pensiju subsīdijas atbilstības novērtēšanai, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, un Vācija sniedza par to savus apsvērumus.
(290)
Saskaņā ar Tiesas judikatūru (78) dalībvalstij jāpaskaidro iespējamais atbilstības pamatojums un jāpierāda, ka ir izpildīti šādas atbilstības nosacījumi. No šīs judikatūras a fortiori izriet, ka Komisijai nav pienākuma novērtēt pensiju subsīdijas atbilstību saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu šajā gadījumā, kad dalībvalsts un saņēmējs pilnībā noraida iespējamu saderības novērtējumu uz šā pamata.
(291)
Tāpēc Komisija novērtē, vai pensiju subsīdija ir saderīgs atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Saskaņā ar šo noteikumu atbalstu konkrētu ekonomisko darbību vai konkrētu ekonomikas jomu attīstības veicināšanai var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja šāds atbalsts negatīvi neietekmē tirdzniecības apstākļus pretēji kopējām interesēm.
(292)
Saskaņā ar judikatūru Komisija var atzīt, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja atbalsts palīdz sasniegt kopējo interešu mērķi (79), tas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (80) un negatīvi neietekmē tirdzniecības apstākļus pretēji kopējām interesēm (proporcionalitāte).
VII.3.1. Tirgus atvēršana pasta nozarē kā kopējo interešu mērķis
(293)
Pasta pakalpojumi palīdz izveidot sociālo, ekonomisko un teritoriālo kohēziju Savienībā. Pasta pakalpojumu atvēršana konkurencei, kas ES līmenī sākās 1998. gadā, ir devusi lietotājiem labāku kvalitāti, lielāku efektivitāti un labāku atsaucību (81). Tirgus atvēršana ļāva izveidot pasta pakalpojumu iekšējo tirgu. Tāpēc tas palīdz sasniegt LESD 3. panta 3. punktā noteikto mērķi izveidot iekšējo tirgu.
(294)
Deutsche Post nav pieņēmis darbā nevienu valsts ierēdni, kopš tas 1995. gadā kļuva par valsts uzņēmumu ar ierobežotu atbildību. Tāpēc saistības attiecībā uz valsts ierēdņu sociālajiem pabalstiem ir izveidotas laikposmā pirms pasta tirgus atvēršanas konkurencei. Tās ir salīdzināmas ar balasta izmaksām. Šādas izmaksas rodas no saistībām, kas stājās spēkā pirms tirgus atvēršanas, kuras vairs nevar ievērot saskaņā ar tiem pašiem nosacījumiem konkurences tirgus vidē, jo operators, kuram ir šīs saistības, vairs nevar pārcelt attiecīgās izmaksas uz patērētājiem. Ja Deutsche Post nebūtu vismaz daļēji ticis atbrīvots no šīm agrākajām izmaksām, tas būtu jāizslēdz no tirgus.
(295)
Komisija ir novērojusi, ka pakāpeniskai pārejai no lielākoties ierobežotas konkurences situācijas uz īstu konkurenci Savienības līmenī jānotiek saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskajiem nosacījumiem (82). Tāpēc vairākos lēmumos tā ir apstiprinājusi, ka dalībvalstis piešķir valsts atbalstu, lai daļēji atbrīvotu attiecīgo operatoru no tā agrākajām pensiju saistībām (83).
VII.3.2. Pensiju subsīdijas nepieciešamība un proporcionalitāte
(296)
Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē ir pieņēmusi viedokli, ka pensiju atvieglojumam jābūt ierobežotam līdz nepieciešamībai pielīdzināt sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi, ko attiecīgais operators maksā, tām sociālās apdrošināšanas iemaksu likmju izmaksām, ko maksā tā konkurenti (84).
(297)
Šajā gadījumā Komisija atzīst, ka bez valsts pasākuma, ar kuru tā daļēji atbrīvo Deutsche Post no pensiju saistībām pret tās valsts ierēdņiem, Deutsche Post nebūtu varējis saglabāt savu līmeni attiecībā pret konkurentiem. Sociālās apdrošināšanas izdevumi no pagātnes, kuru nav tā konkurentiem, būtu izstūmuši to no pasta pakalpojumu tirgus konkurences.
(298)
Komisija La Poste lēmumā pirmo reizi novērtēja tāda atbalsta pasākuma nepieciešamību un proporcionalitāti, kas sniedza atbrīvojumu no pensiju izmaksām valsts ierēdņiem, kuri tika pieņemti darbā pirms tirgus atvēršanas. Šajā lēmumā Komisija novērtēja, vai pensiju subsīdija nolīdzina obligāto sociālo iemaksu līmeni starp attiecīgo operatoru un citiem uzņēmumiem pasta/paku sūtījumu nozarē (85).
(299)
Komisija piemēros to pašu pieeju šajā lēmumā. Komisija veiks savu analīzi trīs posmos:
1)
pirmkārt, Komisija izveido uz algām balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni citiem uzņēmumiem pasta/paku sūtījumu nozarē;
2)
tad tai jāizveido uz algām balstītās sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenis, kāds Deutsche Post ir pret saviem valsts ierēdņiem;
3)
visbeidzot, jāpārbauda, vai šie divi līmeņi ir vienādi vai nav.
VII.3.2.1. Uz algām balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenis citiem uzņēmumiem pasta/paku sūtījumu nozarē
(300)
Uz algām balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni nosaka pēc diviem faktoriem: iemaksu likme un algu pamats, kuram to piemēro.
a) atsauces punkta likmes aprēķināšana
(301)
Konkurējošiem privātuzņēmumiem no saviem ieņēmumiem jāfinansē gan darba devēja daļa, gan darbinieka daļa. Kā parādīts 2. attēlā, kopējais iemaksu līmenis kopš 1995. gada ir bijis no 38 % līdz 42 % no līgumdarbinieka bruto algas (= neto alga + darba devēja daļa). Sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes darba devēja un darbinieka daļas ir bijušas no 19 % līdz 21 % no bruto algas (sk. pielikumā detalizētu aprakstu pa laikposmiem).
(302)
Pretstatā līgumdarbinieka daļai sociālās apdrošināšanas iemaksās valsts ierēdņu daļa ietver tikai no 30 % līdz 50 % no viņu veselības aprūpes izmaksām, bet neietver turpmākas iemaksas to pensiju, veselības un slimības aprūpes izmaksās. Tāpēc Deutsche Post iemaksas ir lielākas par privātā darba devēja daļu un ietver visu pensijas maksu, kā arī atlikušās veselības un slimības aprūpes izmaksas.
(303)
Lai noteiktu līdzvērtīgu atsauces punkta likmi Deutsche Post, jāņem vērā fakts, ka valsts ierēdņu iemaksas ir zemākas nekā līgumdarbinieku iemaksas.
(304)
Var pieņemt, ka valsts ierēdņu iemaksa 30-50 % apmērā no viņu veselības un slimības aprūpes izmaksām ekonomiskās ietekmes ziņā lielākoties atbilst līgumdarbinieku iemaksām obligātajās veselības un slimības aprūpes apdrošināšanas shēmās (piemēram, 2006. gadā tās bija 8,50 % no līgumdarbinieku bruto algas).
(305)
Tā kā valsts ierēdņi nemaksā nekādas iemaksas obligātajās pensiju un bezdarba apdrošināšanas shēmās, Deutsche Post jāsedz līdzvērtīga summa, lai efektīvi uzturētu sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni līdzvērtīgi obligātajām sociālās apdrošināšanas iemaksām, kas privātam uzņēmumam jāfinansē no saviem ieņēmumiem.
(306)
Tāpēc atsauces punkta likmē Deutsche Post uz algu balstītajām sociālās apdrošināšanas iemaksām (turpmāk atsauces punkta likme) jāietver kopējās iemaksu likmes (= darba devēja + darbinieka daļa) pensiju un bezdarba apdrošināšanas shēmās un darba devēja daļa veselības un slimības aprūpes shēmās, kā parādīts šajā tabulā:
7. attēls.
Atsauces punkta likmes noteikšana Deutsche Post sociālās apdrošināšanas iemaksām
(307)
Kā parādīts 8. attēlā, laikposmā no 2003. gada līdz 2010. gadam atsauces punkta likme bija no 30 % līdz 34,1 % no līgumdarbinieka bruto algas (86).
(308)
Vācija iebilst, ka jebkurš atsauces punkts virs sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes radītu Deutsche Post neizdevīgu situāciju salīdzinājumā ar konkurentiem, kuru saistības ir maksāt tikai darba devēja daļu. Tomēr, tā kā nākamais vienkāršotais piemērs rāda (balstoties uz 2006. gada iemaksu likmēm), ka Deutsche Post acīmredzami gūtu priekšrocību salīdzinājumā ar konkurējošiem privātuzņēmumiem, ja atsauces punkta likme būtu līdzvērtīga tikai sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļai.
1)
Deutsche Post un konkurējošs privātuzņēmums maksā to pašu neto algu 79,5 EUR attiecīgi valsts ierēdnim un līgumdarbiniekam.
2)
Gan darba devēja, gan darbinieka daļa sociālās apdrošināšanas iemaksās ir 20,5 % no līgumdarbinieka bruto algas. Pieskaitot neto algu 79,5 EUR apmērā darbinieka daļai 20,5 EUR apmērā, rodas bruto alga 100 EUR apmērā. Tāpēc kopējās sociālās apdrošināšanas iemaksas ir 41 EUR (= 41 % no līgumdarbinieka bruto algas).
3)
Vācija saglabā viedokli, ka Deutsche Post būtu jāmaksā tikai sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļa papildus valsts ierēdņu iemaksām veselības aprūpes izmaksās (kurai vajadzētu būt līdzvērtīgai līgumdarbinieka iemaksām 7,5 EUR apmērā veselības un slimības apdrošināšanas shēmās).
4)
Vācija rēķina darba devēja daļu, pamatojoties uz faktisko valsts ierēdņa algu 87 EUR apmērā (kopējā neto alga 79,5 EUR un valsts ierēdņa veselības aprūpes izmaksas 7,5 EUR). Tāpēc sociālās apdrošināšanas izmaksas ir 17,8 EUR (darba devēja daļa 20,5 EUR no faktiskās valsts ierēdņa algas 87 EUR) un valsts ierēdņu veselības aprūpes izmaksas 7,5 EUR ņemtas kopā.
5)
Pamatojoties uz Vācijas aprēķiniem, valsts ierēdņa sociālās apdrošināšanas izmaksas būtu tikai 25,3 EUR salīdzinājumā ar 41 EUR līgumdarbiniekam.
(309)
Lai gan Deutsche Post un konkurējošais privātuzņēmums maksā to pašu neto algu, Deutsche Post būtu jāmaksā sociālās apdrošināšanas izmaksas, kas ir tikai aptuveni 62 % no obligātajām sociālās apdrošināšanas iemaksām līgumdarbiniekam, ja sociālās apdrošināšanas iemaksu darbinieka daļa ir ietverta atsauces punktā.
(310)
Turklāt jāpiebilst, ka sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes darba devēja daļa (kas kopš 1995. gada ir bijusi no 19 % līdz 21 %) ir bijusi arī ievērojami zem izmaksu likmes 33 % apmērā no faktiskās valsts ierēdņa algas, kas ar pensiju likumu 1995. gadā tika noteikta par atsauces punktu Deutsche Post iemaksām pensiju fondā. Tāpēc Vācijas likumdevējs nenoteica, ka Deutsche Post būtu jāfinansē tikai darba devēja daļa, bet pieprasīja Deutsche Post maksāt ievērojami augstākas iemaksas valsts ierēdņu pensiju izmaksām un uzņemties arī visas atlikušās sociālās apdrošināšanas izmaksas (piemēram, valsts ierēdņu veselības aprūpes izmaksas).
(311)
Tāpēc Komisija atsakās izmantot sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes darba devēja daļu kā atsauces punktu, jo valsts ierēdņiem pretstatā līgumdarbiniekiem nav pienākuma veikt iemaksas pensiju un bezdarba apdrošināšanas shēmās. Tāpēc šīs iemaksas jāietver atsauces punkta likmē, lai nodrošinātu, ka gan Deutsche Post, gan konkurējošie privātuzņēmumi tieši vai netieši veic līdzvērtīgas līmeņa iemaksas.
b) Algas pamata aprēķins
(312)
Tā kā sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenis, kas jāmaksā Deutsche Post par saviem valsts ierēdņiem, būtu jāpielāgo obligāto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenim, kas jāmaksā līgumdarbiniekiem, ir būtiski piemērot Deutsche Post ne tikai to pašu likmi, bet arī piemērot šo likmi līdzvērtīgam algas pamatam. Kā parādīts iepriekš minētajā piemērā, darba devēja daļas aprēķinā 20,5 % apmērā, pamatojoties uz faktisko valsts ierēdņa algu, iemaksas apmērs ir 17,8 EUR, bet konkurējošam privātuzņēmumam ir jāmaksā 20,5 EUR (piemēram, 20,5 %, pamatojoties uz bruto algu 100 EUR apmērā).
(313)
Tāpēc jānosaka bruto alga valsts ierēdņiem (turpmāk valsts ierēdņu bruto alga), kas būtu līgumdarbinieku bruto algai līdzvērtīgs algas pamats. Ir pieņemts, ka valsts ierēdņu iemaksas veselības aprūpes izmaksās ir vienlīdzīgas līgumdarbinieku iemaksām veselības un slimības aprūpes shēmās. Tāpēc atlikusī starpība starp bruto algu un faktisko algu ir līdzvērtīga darba devēja iemaksu daļai pensiju un bezdarba apdrošināšanas shēmās. Izmantojot formulu, no faktiskās algas aprēķina bruto algu, kas ir līdzvērtīga līgumdarbinieku bruto algai:
6. tabula.
Valsts ierēdņu bruto algas aprēķināšana (pamatojoties uz 2006. gada iemaksu likmēm)
Valsts ierēdņu bruto alga =
(314)
Ņemot par piemēru 2006. gada iemaksu likmes, valsts ierēdņu bruto alga ir par 15 % augstāka nekā faktiskā valsts ierēdņa alga. Tāpēc šī procentu daļa izsaka kļūdas apmēru, kas būtu pieļauta, ja faktisko algu izmantotu bruto algas vietā kā pamatu Deutsche Post sociālās apdrošināšanas iemaksu aprēķināšanai salīdzinājumā ar konkurējošo privātuzņēmumu obligātajām sociālās apdrošināšanas iemaksām. 308. apsvērumā minētajā piemērā šis punkts kā darba devēja daļa 20,5 EUR apmērā, kas ir pareizi balstīta uz bruto algu, ir par 15 % augstāks nekā darba devēja daļa 17,8 EUR, kura tiktu aprēķināta no faktiskās algas nepareiza pamata.
(315)
Tāpēc Komisija uzskata, ka atsauces punkta likme Deutsche Post sociālās apdrošināšanas iemaksām jābalsta uz darba devēja un darbinieka iemaksām pensiju apdrošināšanā un bezdarba apdrošināšanā un darba devēja iemaksām veselības un slimības aprūpes apdrošināšanas shēmās. Atsauces punkta likme jāpiemēro valsts ierēdņu bruto algai (kā noteikts 6. tabulā).
VII.3.2.2. Deutsche Post uz algu balstītās sociālās apdrošināšanas iemaksas par tā valsts ierēdņiem
(316)
Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 1. punktu Deutsche Post bija jāmaksā gada maksa EUR 2,045 miljardi pensiju fondam no 1995. gada līdz 1999. gadam, kas kopā bija EUR 10,225 miljardi. Saskaņā ar PostPersRG 1994 16. panta 2. punktu kopš 2000. gada Deutsche Post ir maksājis likmi 33 % apmērā. Šo likmi piemēro faktiskajai valsts ierēdņa algai.
(317)
Tomēr atbalsta nepieciešamības un proporcionalitātes novērtējumā jāņem vērā arī tas, ka no ekonomiskā viedokļa Deutsche Post nav jāmaksā pilns iemaksu līmenis pensiju fondā EUR 2,045 miljardu apmērā, kas atbilst 33 % no faktiskajām algām. Šajā saistībā Komisija uzskata, ka jānodala laikposms no 1995. gada līdz 2002. gadam un no 2003. gada līdz šodienai.
a) Deutsche Post iemaksas no 1995. gada līdz 2002. gadam
(318)
Vācija apgalvo, ka Deutsche Post maksāja lielākas sociālās apdrošināšanas iemaksas nekā to konkurentu obligātās sociālās apdrošināšanas iemaksas, jo īpaši ņemot vērā ikgadējos vienreizējos maksājumus pensiju fondā EUR 2,045 miljardu apmērā no 1995. gada līdz 1999. gadam. Tāpēc laikposmā līdz 1999. gadam, bet arī visā izmeklēšanā ietvertajā laikposmā Deutsche Post maksāja vismaz tādas pašas, ja ne augstākas iemaksas nekā privātuzņēmumi. Attiecīgi nav iespējams noteikt, ka pensiju subsīdija piešķīra Deutsche Post izdevīgāku pozīciju nekā tās konkurentiem. Komisijai jānoraida šis arguments, jo tajā nav ņemti vērā konkrēti regulējošie noteikumu, ko Vācijas iestādes pieņēmušas attiecībā uz to pakalpojumu izmaksu segšanu, kurus neregulē cena.
(319)
Komisija šajā lēmumā secina, ka Deutsche Post bija izdevīgākā pozīcijā nekā tā konkurenti tirgos, kurus neregulē cena, jo faktisko sociālās apdrošināšanas izmaksu daļa valsts ierēdņiem, kas sniedz šos pakalpojumus, neradās no šiem pakalpojumiem. Tā vietā šī faktisko sociālās apdrošināšanas izmaksu daļa tika pieskaitīta cenas regulētajiem pakalpojumiem, kuru ieņēmumi tika saglabāti pietiekami augstā līmenī, lai ļautu finansēt izmaksas papildus izmaksām, kas radās cenas regulētajiem pakalpojumiem.
(320)
Faktiski Deutsche Post vadības pārskati kopš 1995. gada rāda, ka tas ir iedalījis pakalpojumiem, kurus neregulē cena, tikai to sociālās apdrošināšanas iemaksu summu, kas balstīta uz regulēto iemaksu likmi. Turklāt 2002. gada un tam sekojošie reglamentētie pārskati apstiprina šo praksi. Tāpēc ekonomiskā priekšrocība pakalpojumiem, kurus neregulē cena, pastāvēja pirms un pēc 1999. gada, jo šie pakalpojumi tika skaidri atbrīvoti no izmaksām.
(321)
Vācijas apgalvojums, ka Deutsche Post cieta no salīdzinoši neizdevīga stāvokļa cenas regulētajos tirgos, jo tam bija jāfinansē augstākas sociālās apdrošināšanas izmaksas vienreizējo maksājumu dēļ no 1995. gada līdz 1999. gadam, nav balstīts uz faktiem. Pirmkārt, Deutsche Post joprojām guva priekšrocības no ekskluzīvajām tiesībām uz lielāko daļu no tā regulētajiem pakalpojumiem. Otrkārt un svarīgāk, cenas par pakalpojumiem, uz kuriem bija ekskluzīvas tiesības, tika noteiktas pietiekami augstas, lai segtu šīs izmaksas no patērētāju maksājumiem.
(322)
Līdz 1995. gadam cenu regulēšana tika balstīta uz 1991. gada 24. jūnija pasta pakalpojumu Regulu (Postdienstverordnung) (87), kurā bija noteikts, ka jālīdzsvaro monopola cenas. Administratīvajā praksē tas ietver pensiju izmaksas. Laikposmā no 1995. gada līdz 1997. gadam cenu regulēšana bija balstīta uz 1994. gada 14. septembra Likumu par Telekomunikāciju un pasta sistēmas regulēšanu (Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens, BGBl. I, 2325., 2371. lpp.). Tā 4. pantā saistībā ar 2. un 7. panta noteikumiem bija noteikts, ka ar cenas regulētajiem ieņēmumiem var segt ne tikai no regulēto pakalpojumu izmaksām, tostarp iemaksām pensiju fondā, bet arī finansēt pakalpojumu, kurus neregulē cena, izmaksas.
(323)
Kā rāda Deutsche Post gada pārskati, 1995. gada pensiju reformas laikā regulēto cenu līmenis bija tajā pašā līmenī, kāds bija spēkā, kad Deutsche Post vēl bija jāmaksā pilnas pensiju izmaksas. Ja pensiju izmaksas pēc tam tika paaugstinātas vienreizējā maksājuma līmenī (no 1995. gada līdz 1999. gadam) vai fiksētas 33 % apmērā no valsts ierēdņu kopējās algas (no 2000. gada), kas katru gadu samazinājās, regulētās cenas netika attiecīgi samazinātas, lai segtu tikai sociālās apdrošināšanas iemaksas līdzvērtīgi obligātajām sociālajām iemaksām, ko maksā konkurenti. Tā kā fiksētās iemaksas pensiju fondā līdz 1999. gadam (EUR 2,045 miljardi gadā) saglabājās aptuveni līdzvērtīgas pensiju izmaksām 1994. gadā, ekonomiskā situācija attiecībā uz pensiju izmaksu segšanu no cenas regulētajiem pakalpojumiem attiecībā uz Deutsche Post neizmainījās. Gan Deutsche Post ieņēmumu līmenis, gan iemaksas pensiju fondā saglabājās līdzsvarā.
(324)
PostG 1997 skaidri noteikts, ka regulētajām cenām būtu jāsedz ne tikai efektīvās pakalpojumu sniegšanas izmaksas, bet arī apgrūtinājumi, piemēram, valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksas. Tāpēc PostG 1997 tika skaidri noteikts, ka cenas regulētie ienākumi jānosaka tā, lai nodrošinātu visu vienreizējo maksājumu nosegšanu. Tā kā izskatījās, ka Vācijas likumdevējs ņēma vērā, ka regulēto cenu līmenis atbilda PostG 1997 prasībām, tas nolēma, ka cenas jāsaglabā 1997. gada līmenī līdz 1999. gadam. Ekonomikas un tehnoloģiju ministrs attiecīgi 2000. gada 27. martā nolēma, ka 1997. gada 1. septembrī apstiprinātās cenas būtu jāsaglabā spēkā līdz 2002. gada 31. decembrim.
(325)
Tāpēc regulētās cenas tika saglabātas vēsturiskajā līmenī un netika samazinātas līdz tādam līmenim, ka Deutsche Post ciestu no salīdzinoši neizdevīga stāvokļa.
(326)
No 2000. gada Deutsche Post bija pat labākā pozīcijā nekā tā konkurenti, jo noteiktās iemaksas pensiju fondā tika samazinātas līdz 33 % no valsts ierēdņu faktiskās algas. Kopumā šā līmeņa dēļ izmaksas samazinās no EUR 2,045 miljardiem līdz EUR 735 miljoniem (pat zemāk turpmākajos gados, jo valsts ierēdņu skaits samazinājās un šo tendenci tikai daļēji kompensēja algu paaugstinājums). Tā kā regulētās cenas tika saglabātas vēsturiski augstā līmenī, kopš 2000. gada Deutsche Post varēja gūt ievērojamu peļņu no cenas regulētajiem pakalpojumiem.
(327)
Pārskatot Deutsche Post ienesīgumu no cenas regulētajiem pakalpojumiem visā laikposmā no 1995. gada līdz 2002. gadam, WIK pētījumā secināts, ka Deutsche Post necieta zaudējumus no cenas regulētajiem pakalpojumiem, piemēram, līdz 1999. gadam, neraugoties uz vienreizējiem maksājumiem pensiju fondā. WIK pētījums pat rāda ievērojami pozitīvus ieņēmumus kopš 2000. gada.
(328)
Tāpēc Komisijai jānoraida Vācijas prasība, ka Deutsche Post bija neizdevīgākā pozīcijā nekā tā konkurentiem attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksu segšanu cenas regulētajos pakalpojumos un ka pensiju subsīdija bija nepieciešama un proporcionāla pirms 2002. gada.
(329)
Neraugoties uz iepriekšminēto, Komisija pieļauj, ka šajā gadījumā nav pietiekamu pierādījumu, lai noteiktu precīzu uz algu balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni, ko Deutsche Post maksāja no 1995. gada līdz 2002. gadam. Tā uzskata, ka šādu aprēķinu nav pareizi balstīt uz ex post atklājumiem, ka zināma sociālās apdrošināšanas izmaksu daļa no pakalpojumiem, kurus neregulē cena, tika pārcelta, lai to finansētu no cenas regulētajiem ieņēmumiem, un ka Deutsche Post kopumā neatradās neizdevīgā stāvoklī saskaņā ar pensiju fonda noteikumiem, jo cenas regulētie ieņēmumi de facto bija noteikti tādā līmenī, kas bija pietiekams, lai segtu tā iemaksas pensiju fondā, tostarp pārceltos apgrūtinājumus. Nav iespējams arī noteikt metodi, kā dalībvalstij aprēķināt iemaksu apjomu attiecīgajā laikposmā. Komisija pēc 1995.-2002. gadā spēkā esošo regulēto cenu juridiskā pamatojuma novērtēšanas atklāj, ka to, kā kompetentās iestādes nolēma izveidot regulētās cenas uz ex ante pamata, nevar skaidri pamatot ar tiesiskiem noteikumiem. Jo īpaši šajā gadījumā nevar skaidri pierādīt, ka tad, kad kompetentās iestādes noteica regulētās cenas tādā līmenī, kas galu galā de facto sedza pārceltās izmaksas, tās savos lēmumos nepārprotami iezīmēja regulētās cenas daļu, lai segtu apgalvoto apgrūtinājumu apjomu no pakalpojumiem, ko neregulē cena.
(330)
Pretēji 2002., 2007. un 2011. gada lēmumiem par maksimālo cenu, kuros pasta pakalpojumu regulators skaidri atzina un apstiprināja šos apgrūtinājumus, ka agrāks de facto segums rastos kompetentās cenu noteicējas iestādes apsvērumu dēļ saistībā ar citu cenas komponentu attīstību vai tendenci citos uzņēmējdarbības mainīgajos. Tāpēc šajā gadījumā šis agrākais de facto segums nav pietiekams, lai precīzi un pārliecinoši aprēķinātu, kādā mērā kompetentās iestādes palielināja regulēto cenu, lai ņemtu vērā apgalvotos apgrūtinājumus pakalpojumiem, kurus neregulē cena.
(331)
Turpretī laikposmā kopš 2003. gada 1. janvāra no 2002., 2007. un 2011. gada lēmuma par maksimālo cenu var skaidri noteikt, kā pasta pakalpojumu regulators noteica regulēto cenu sastāvu. Ir skaidrs, ka tās nepārprotami bija noteiktas augstākā līmenī, lai segtu to pakalpojumu apgrūtinājumus, kurus neregulē cena, no cenas regulētajiem pakalpojumiem.
b) Deutsche Post iemaksas kopš 2003. gada
(332)
PostG 1997 ļauj Deutsche Post pieprasīt, ka regulators, nosakot atļauto ieņēmumu līmeni no ekskluzīvajām tiesībām un regulētajiem pakalpojumiem, izmaksās, kas jāsedz patērētājiem, cita starpā ietver “sociālā apgrūtinājuma pārsniegumu” un universālo pakalpojumu efektīvas sniegšanas izmaksas. Šo metodi pasta pakalpojumu regulators pirmo reizi piemēroja 2002. gada lēmumā par maksimālo cenu. Pasta pakalpojumu regulators apstiprināja arī apgrūtinājumu no sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsnieguma 2007. un 2011. gada lēmumos par maksimālo cenu. Tas, ka tikai uz daļu no cenas regulētajiem pakalpojumiem attiecas ex ante cenu kontrole, nemaina Komisijas novērtējumu. Deutsche Post joprojām bija pilnvaras segt visu apgrūtinājumu, izmantojot savu dominējošo stāvokli. Šajā saistībā nav atšķirības, vai regulators veic ex ante vai ex post kontroli.
(333)
Pasta pakalpojumu regulators ir pastāvīgi apstiprinājis Deutsche Post prasību refinansēt 2. apgrūtinājumu (faktisko apdrošināšanas izmaksu pārsniegums pār regulējošo iemaksu likmi) no cenas regulētajiem ieņēmumiem. Lai noteiktu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu (2. apgrūtinājums) 2001. gadā, Deutsche Post faktiskās sociālās apdrošināšanas iemaksas saviem valsts ierēdņiem [40-45 %] apmērā no faktiskajā algām (88) tika salīdzinātas ar regulējošo atsauces punktu. Šis atsauces punkts sastāv no sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļas, negadījuma apdrošināšanas un papildu pensiju apdrošināšanas, kas kopā veido [20-25 %] no faktiskajām algām.
(334)
Atšķirība starp divām likmēm [15-20 %] apmērā no faktiskās valsts ierēdņa algas tika ietverta 2. apgrūtinājumā un segta ar cenas regulētajiem ieņēmumiem (sk. 2. tabulu).
(335)
Tāpēc no ekonomiskā viedokļa Deutsche Post nemaksā 33 % likmi no faktiskajām algām kā uz algu balstītas sociālās apdrošināšanas iemaksas, bet tikai [20-25 %]. Kopš 2003. gada atlikumu ir maksājuši kontrolētie patērētāji, kas maksā cenas, kuras aprēķinātas, lai segtu Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksas par pakalpojumiem, uz kuriem Deutsche Post bija ekskluzīvas tiesības līdz 2007. gadam, un par universālajiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem Deutsche Post ir dominējošs stāvoklis.
(336)
Lai salīdzinātu faktiskajām algām piemēroto likmi ar konkurenta sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni, faktiskā alga jākonvertē valsts ierēdņu bruto algā.
(337)
Pašreizējā faktiskā alga atbilst [85 %-90 %] no valsts ierēdņu bruto algas (89). Uz šā pamata [20-25 %] no faktiskajām algām atbilst [17,5-22,5 %] no bruto algas.
(338)
Deutsche Post iemaksu pensiju fondā ierobežošanas līdz 33 % rezultātā un tā kā pasta pakalpojumu regulators apstiprināja 2. apgrūtinājumu, Deutsche Post maksā uz algu balstītu sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni [17,5-22,5 % apmērā] no valsts ierēdņu bruto algas.
VII.3.2.3. Salīdzinājums
a) Laikposms no 1995. gada līdz 2002. gadam
(339)
Laikposmā no 1995. gada līdz 2002. gadam ieņēmumi no cenām, ko Deutsche Post piemēroja rezervētajā nozarē, ievērojami samazināja tā iemaksu faktisko ekonomisko apgrūtinājumu, lai segtu tā sociālās apdrošināšanas izmaksas. Tomēr bez cenu iezīmētā elementa Komisija var noteikt tikai to, ka Deutsche Post iemaksu līmenis saglabājās zem atsauces punkta likmes. Komisija nevar aprēķināt precīzu atšķirību starp šiem diviem līmeņiem vai noteikt metodi, kas ļautu to izdarīt dalībvalstij.
b) Laikposms no 2003. gada
(340)
Lai salīdzinātu reglamentēto iemaksu likmi ar atsauces punkta likmi, jāuzsver, ka regulētā iemaksu likme ir balstīta uz valsts ierēdņu faktiskajām algām, kas ir pārāk zemas kā algas pamats salīdzinājumā ar līgumdarbinieku bruto algu. Tāpēc reglamentēto iemaksu likme jāpārrēķina kā procentu daļa no valsts ierēdņu bruto algas.
(341)
Salīdzinājums ar 2006. gadu rāda, ka pakalpojumiem, kuru cenas nav regulētas, sociālās apdrošināšanas iemaksas faktiski bija [17,5-22,5 %] no valsts ierēdņu bruto algām ([20-25 %] no valsts ierēdņu faktiskajām algām) salīdzinājumā ar atsauces punkta likmi 33,5 %. Attiecībā uz sociālās apdrošināšanas iemaksu likmēm 2006. gadā Deutsche Post tāpēc guva salīdzinošas priekšrocības [10-15 %] apmērā no valsts ierēdņu bruto algām.
7. tabula.
Reglamentētās iemaksu likmes salīdzinājums ar Deutsche Post sociālās apdrošināšanas iemaksas atsauces punkta likmi 2006. gadā
Sociālās apdrošināšanas iemaksu likme
Reglamentētā iemaksu likme
Deutsche Post sociālās apdrošināšanas iemaksu atsauces punkta likme
kā procentu daļa no
Līgumdarbinieku bruto algas
Valsts ierēdņu bruto algas
Valsts ierēdņu bruto algas
Darba devēja daļa
20,50 %
17,84 %
20,50 %
Veselības apdrošināšana
6,65 %
5,79 %
6,65 %
Slimības apdrošināšana
0,85 %
0,74 %
0,85 %
Bezdarba apdrošināšana
3,25 %
2,83 %
3,25 %
Pensiju apdrošināšana
9,75 %
8,48 %
9,75 %
Darbinieka daļa
20,50 %
Veselības apdrošināšana
6,65 %
Slimības apdrošināšana
0,85 %
Bezdarba apdrošināšana
3,25 %
3,25 %
Pensiju apdrošināšana
9,75 %
9,75 %
Papildu pensiju apdrošināšana
[0-5 %]
Negadījumu apdrošināšana
[0-5 %]
Iemaksu likme
[17,5-22,5 %]
33,50 %
(342)
Iepriekš 7. tabulā parādīts, ka Deutsche Post atsauces punkta līmenis ir 33,5 % no valsts ierēdņu bruto algas un par [10-15] procentu punktiem augstāks nekā līmenis, ko Deutsche Post faktiski maksāja.
(343)
Atšķirība [10-15] procentu punkti 2006. gadā ir augstāka nekā nominālā atšķirība [8-13] % starp atsauces punkta likmi 33,5 % un reglamentēto iemaksu likmi [20-25] %. Atšķirība ietver palielinājumu - [2-3] procentu punktus, kuros ņemts vērā fakts, ka nominālā reglamentētā iemaksu likme [20-25] % ir neatbilstoši balstīta uz valsts ierēdņu faktisko algu, nevis uz valsts ierēdņu bruto algu, kas ir līdzvērtīga līgumdarbinieku bruto algai.
VII.3.2.4. Sākotnējais secinājums par nepieciešamību un proporcionalitāti
(344)
Pensiju subsīdija, kas sedz pensiju fonda finansēšanas nepieciešamību bez iemaksas 33 % apmērā no Deutsche Post valsts ierēdņu faktiskās algas, nav ne nepieciešama, ne proporcionāla šādu iemeslu dēļ.
1)
No 1995. gada līdz 2002. gadam Deutsche Post faktiski bija izmaksas zem atsauces punkta līmeņa, bet precīzu atšķirību nevar noteikt.
2)
Kopš 2003. gada Deutsche Post izmaksas vidēji ir aptuveni [17,5-22,5] % no tā valsts ierēdņu bruto algas salīdzinājumā ar vidējo atsauces punkta likmi 32 % apmērā no valsts ierēdņu bruto algas. Atlikušās izmaksas sedza patērētājs, jo maksimālās cenas apstiprinātie ieņēmumi ietver sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma apgrūtinājumu, kas sedz atlikušos [10-15 %] no valsts ierēdņu bruto algas.
(345)
Likmju atšķirība kopš 2003. gada ir radusies divu iemeslu dēļ.
1)
Uz algu balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenis, ko maksā uzņēmumi pasta/paku sūtījumu nozarē, ir 41 % no bruto algām. Lai salīdzinātu to ar sociālās apdrošināšanas izmaksām, ko Deutsche Post maksā saviem valsts ierēdņiem, jāizdara labojums, ņemot vērā faktu, ka valsts ierēdņi maksā 30-50 % no savām veselības un slimības aprūpes izmaksām. Šīs valsts ierēdņu izmaksas ir līdzvērtīgas veselības un slimības aprūpes izmaksu darbinieku daļai 7,5 % apmērā no bruto algas.
2)
Deutsche Post iemaksas ir aprēķinātas, pamatojoties uz valsts ierēdņu faktisko algu, nevis uz bruto algu. Tāpēc atsauces punkta likme Deutsche Post valsts ierēdņiem ir 33,5 % no bruto algas. Atbrīvojums virs šī līmeņa principā nav ne nepieciešams, ne proporcionāls.
(346)
Laikposmā no 1995. gada līdz 2002. gadam ir iespējams noteikt precīzu atbrīvojuma daļu, kas ir lielāka par to, kas ir apstiprināta kā nepieciešama un proporcionāla. Kopš 2003. gada šī proporcija atbilst [10-15 %] no bruto algas.
VII.3.2.5. Īpašas konkurences un reglamentētās vides ietekme uz nepieciešamību un proporcionalitāti
(347)
Tomēr pensiju subsīdijas nepieciešamības un proporcionalitātes novērtējumā jāņem vērā īpašā konkurences un reglamentētā vide.
(348)
Kā paskaidrots II.2.1. iedaļā, līdz 2007. gada 31. decembrimDeutsche Post bija ekskluzīvas tiesības uz dažiem vēstuļu pakalpojumiem. Tās tika piešķirtas ar PostG 1997 52. pantu līdz dienai, kad Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/67/EK (90) 2. nodaļā un PostG 1997 11. pantā tika noteikts pienākums sniegt universālos pakalpojumus. Kopš 2008. gada 1. janvāra tas ir brīvprātīgi sniedzis universālos pakalpojumus.
(349)
Kamēr Deutsche Post bija ekskluzīvas tiesības uz dažiem vēstuļu pakalpojumiem, tā konkurenti nevarēja piedāvāt savus pakalpojumus šajā pasta tirgus jomā. Tas, ka pasta pakalpojumu regulators ļāva Deutsche Post pilnībā refinansēt to valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksu daļu, kas rodas no rezervēto pakalpojumu sniegšanas virs tā konkurentu uz algu balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeņa ar paaugstinātu regulēto cenu palīdzību, nevarēja ietekmēt tirdzniecību pretēji kopējām interesēm.
(350)
Universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma pamatojums ir tāds, ka konkurences tirgū pasta operatori nepiedāvā konkrētus pakalpojumus lauku un attālākajos apgabalos vai piedāvā tikai par cenām, kas nav pieņemamas. Tāpēc Direktīvas 1997/67/EK 4. pantā noteikts, ka katrai dalībvalstij jānodrošina lietotājiem tiesības uz universālo pakalpojumu, ietverot pastāvīgu konkrētas kvalitātes pasta pakalpojuma sniegšanu visā tās teritorijā par visiem lietotājiem pieņemamām cenām.
(351)
Šajā saistībā Vācijas valsts likumos visiem pasta operatoriem, kam ir dominējošs stāvoklis tirgū, kurā ietilpst universālo pakalpojumu sniegšanas pienākums, ir noteikts īpašs pienākums. Saskaņā ar PDLV (91) 2. pantu šādiem operatoriem jāpiedāvā pakalpojumi šajā tirgū ar vienādiem nosacījumiem visiem lietotājiem. Līdz šim tikai Deutsche Post bija šāds dominējošs stāvoklis un uz to attiecās šis pienākums.
(352)
Kopš privatizācijas Deutsche Post nav saņēmis nekādu valsts atbalstu kā kompensāciju par universālo pakalpojumu sniegšanu. Tomēr tas saņem kompensāciju par izmaksām, kas rodas no garantēto universālo pakalpojumu sniegšanas no ieņēmumiem par cenas regulētajiem pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem uzņēmumam ir dominējošs stāvoklis. Novērtējot pensiju subsīdijas proporcionalitāti un nepieciešamību, Komisija uzskata par atbilstošu ņemt vērā šo faktu.
(353)
Tāpēc Komisija secina, ka attiecībā uz valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas iemaksām par to cenas regulēto pakalpojumu sniegšanu, kas ietilpst universālo pakalpojumu sniegšanas pienākumā un attiecībā uz kuru Deutsche Post bija dominējošs stāvoklis, fakts, ka pasta pakalpojumu regulators ir apstiprinājis pilnīgu šo sociālās apdrošināšanas iemaksu finansēšanu ar augstākām regulētajām cenām, pat ja šīs sociālās apdrošināšanas izmaksas ir augstākas par līmeni, ko parasti maksā konkurenti, neietekmē tirdzniecību pretēji kopējām interesēm Šis secinājums ir balstīts uz īpašu konkurences un reglamentēto vidi, kurā tiek sniegti pakalpojumi. Tāpēc to nevar attiecināt uz citām nozarēm.
VII.3.3. Secinājums
(354)
Tāpēc var secināt, ka no 2003. gada Deutsche Post par valsts ierēdņiem, kas strādā tādu pakalpojumu sniegšanā, kurus neregulē cena, maksāja tādas uz algu balstītas sociālās apdrošināšanas iemaksas, kas bija par 11-14 procentu punktiem zemākas nekā konkurentu iemaksu likmes.
8. attēls.
Salīdzinošā priekšrocība saistībā ar sociālās apdrošināšanas iemaksu likmi salīdzinājumā ar pakalpojumiem, kurus neregulē cena (iemaksu likmes kā procentu daļa no valsts ierēdņu bruto algas)
(…)
(355)
Zemas sociālās apdrošināšanas iemaksas nav ne nepieciešamas, ne proporcionālas, lai sasniegtu mērķi pakāpeniski atvērt pasta pakalpojumu tirgu. Šajos tirgos Deutsche Post ir spēcīga konkurence ar citiem uzņēmumiem. Tāpēc Komisija uzskata, ka zemāks iemaksu līmenis ietekmē tirdzniecību pretēji kopējām interesēm un to nevar atzīt par saderīgu ar iekšējo tirgu.
(356)
Nesaderīgo pensiju subsīdijas daļu laikposmā kopš 2003. gada 1. janvāra aprēķina kā starpību starp atsauces punkta likmi un reglamentēto iemaksu likmi, ko reizina ar to valsts ierēdņu, kas strādā pakalpojumu jomā, kurus neregulē cena, kopējo algu apmēru, izmantojot šādu formulu:
8. tabula.
Nesaderīgā atbalsta (kopš 2003. gada 1. janvāra) aprēķināšanas formula
Nesaderīgais atbalsts =
=
(Atsauces punkta likme - reglamentētā iemaksu likme)
x
Kopējās bruto algas valsts ierēdņiem, kas strādā pakalpojumu jomā, kurus neregulē cena
(357)
Izmantojot pieejamos datus, salīdzinošā priekšrocība ir EUR [500-1 000] miljoni laikposmā no 2003. gada līdz 2010. gadam (sk. pielikumu). Šajā laikposmā nesaderīgā atbalsta gada apjoms no EUR […] miljoniem 2003. gadā pazeminājās līdz EUR […] miljoniem 2010. gadā valsts ierēdņu skaita samazināšanās dēļ.
VII.3.4. Atbilde uz Vācijas iesniegtajiem argumentiem
(358)
Lēmumā par pagarinājumu 2011. gadā tika izteiktas šaubas par pensiju subsīdijas nepieciešamību un proporcionalitāti, jo par pakalpojumiem, kurus neregulē cena, maksātās sociālās apdrošināšanas iemaksas bija par 11-14 % zemākas nekā privāto konkurentu iemaksas. 2011. gada lēmumā par pagarinājumu gada priekšrocība tika aprēķināta no EUR 100 līdz 200 miljoniem.
(359)
Vācija izteica divus galvenos iebildumus saistībā ar 2011. gada lēmumu par pagarinājumu.
1)
Vācija uzstāj, ka atsauces punkta likme var būt balstīta tikai uz sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļu, jo privātuzņēmumiem nav juridiska pienākuma maksāt darbinieku iemaksas. Turklāt atsauces punkta likmē būtu jāņem vērā fakts, ka Deutsche Post vienmēr ir maksājis vairāk nekā “konkurējošās” algas.
2)
Vācija apgalvo, ka Komisija nav apstiprinājusi, ka ieņēmumi no cenas regulētajiem pakalpojumiem bija pietiekami, lai finansētu apgalvotos apgrūtinājumus saistībā ar sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegumu.
VII.3.4.1. Komisijai ir tiesības ietvert darbinieku iemaksas atsauces punkta likmē un nepielāgot algu līmeni konkurējošajai algai
(360)
Vācija apgalvo, ka jebkurš atsauces punkts virs sociālās apdrošināšanas iemaksu likmes radītu Deutsche Post neizdevīgu situāciju salīdzinājumā ar konkurentiem, kuru saistības ir maksāt tikai darba devēja daļu.
(361)
Attiecībā uz pirmo argumentu Komisija uzskata, ka valsts ierēdņiem pretstatā līgumdarbiniekiem nav pienākuma veikt iemaksas pensiju un bezdarba apdrošināšanas shēmās. Tāpēc šīs iemaksas noteikti jāietver atsauces punkta likmē, lai nodrošinātu, ka gan Deutsche Post, gan konkurējošie privātuzņēmumi maksā vienādu tiešo vai netiešo iemaksu apjomu.
(362)
Turpmāk Vācija saglabā viedokli, ka atsauces punkta likme nav piemērota ne valsts ierēdņu bruto algām, ne faktiskajām algām, bet tikai konkurējošajām algām. 2002., 2007. un 2011. gada reglamentētajos pārskatos Deutsche Post uzskata, ka konkurējošā alga būtu jābalsta uz ETV algu vai algu koplīgumiem pasta nozarē no 2003. gada.
(363)
Reglamentētajos pārskatos 2009. gadā konkurējošā alga ir definēta kā 2007. gada minimālā alga, kas ir pat zemāka nekā ETV alga.
(364)
Vācija apgalvo, ka uz šīm konkurējošajām algām balstīts aprēķins ir nepieciešams, lai Deutsche Post sociālās apdrošināšanas izmaksas pielīdzinātu vienā līmenī ar konkurentu izmaksām.
(365)
Komisija nevar pieņemt šo argumentu, jo atbalstam jābūt ierobežotam līdz nepieciešamajam minimumam, lai nodrošinātu, ka pakāpeniska pāreja no lielākoties ierobežotas konkurences situācijas uz īstu konkurenci Savienības līmenī notiktu saskaņā ar pieņemamiem ekonomiskajiem nosacījumiem.
(366)
Būtu neproporcionāli palielināt atbalstu tādā mērā, kādā Deutsche Post kopš 1995. gada būtu jāfinansē tikai sociālās apdrošināšanas iemaksas, balstoties uz konkurējošām algām, kas neatspoguļo darba tirgus apstākļus iepriekšējos gados. Atšķirības starp dažādos laikposmos uzņēmuma darbā pieņemtu darbinieku un jauno darbā pieņemto darbinieku algu līmeņiem ir parasta ekonomiskā situācija.
(367)
France Telecom atbalsta lietā (92) Komisija arī noraidīja Francijas iesniegto argumentu, ka, aprēķinot uz algu balstītu sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni, būtu jāņem vērā fakts, ka valsts ierēdņiem tiek maksātas lielākas algas nekā konkurentu personālam. Šajā saistībā Komisija norādīja, ka, pateicoties valsts ierēdņiem, tirgus atvēršanas brīdī attiecīgajam operatoram bija kvalificēts un kompetents personāls, bez kura tas nebūtu varējis saglabāt savu tirgus pozīciju. Jebkurā gadījumā būtu absolūti mākslīgi uzsvērt konkrētus zaudējumus pasta operatoram un neņemt vērā tā būtiskās priekšrocības, piemēram, saistībā ar tirgus daļu, zīmola atpazīstamību un klientu bāzi.
(368)
Visbeidzot Deutsche Post aprēķini nevar ticami apstiprināt, ka bez pienākuma nodarbināt valsts ierēdņus tas būtu guvis aprēķinātus ietaupījumus algu izmaksās. Pat pieņemot, ka 1995. gadā valsts ierēdņu statuss būtu faktiski mainījies uz līgumdarbinieka statusu, nav noteikts, ne cik daudz valsts ierēdņu 1995. gadā būtu kļuvuši par līgumdarbiniekiem, ne viņu algu līmenis. Tikai Deutsche Post valsts ierēdņu skaits vien 1995. gadā (93) rada šaubas, ka būtu bijis juridiski un ekonomiski iespējams no 1995. gada aizstāt visus valsts ierēdņus ar līdzvērtīgi produktīviem līgumdarbiniekiem ar zemāku algu.
(369)
Tāpēc Komisija noraida Vācijas iebildumus attiecībā uz atsauces punkta likmi un algām.
VII.3.4.2. Ar Vācijas apgalvojumu, ka cenas regulētie ieņēmumi nebija pietiekami, lai finansētu apgalvotos apgrūtinājumus
(370)
Vācija apgalvo, ka Komisija novērtēja tikai uz algu balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmeni pakalpojumiem, kurus neregulē cena, bet nepārbaudīja, vai ienākumi no cenas regulētajiem universālajiem pakalpojumiem bija pietiekami, lai finansētu apgalvotos apgrūtinājumus.
(371)
Vācija piedāvā divus spriešanas veidus. Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisija nepierādīja, ka valsts pasta pakalpojumu regulators faktiski apstiprināja Deutsche Post apgalvotos apgrūtinājumus. Otrkārt, Vācija apgalvo, ka, pat ja regulators būtu apstiprinājis šos apgrūtinājumus, peļņa no cenas regulētajiem universālajiem pakalpojumiem būtu nepietiekama, lai tos finansētu. Vācija iesniedza divus speciālistu pētījumus - profesora Weber un CTcon pētījumu, lai parādītu, ka cenas regulētie pakalpojumi nebija pietiekami, lai segtu apgalvotos apgrūtinājumus saistībā ar sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu un ka attiecīgi Deutsche Post ir saņēmis pārāk mazu kompensāciju par tā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu.
a) 2002., 2007. un 2011. gada lēmumi par maksimālo cenu ir balstīti uz Deutsche Post iesniegto reglamentētos pārskatus un apstiprina visus apgalvotos apgrūtinājumus
(372)
Ir dokumentārs ierādījums, ka kopš 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu pasta pakalpojumu regulators apstiprināja Deutsche Post apgrūtinājumus un attiecīgi noteica regulētās cenas, lai tos nosegtu. 2007. un 2011. gada lēmumi par maksimālo cenu apstiprina arī to, ka pasta pakalpojumu regulators akceptēja Deutsche Post apgalvojumus un apstiprināja apgalvotā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma finansēšanu no cenas regulētajiem ieņēmumiem.
b) Profesora Weber pētījums neatbalsta apgalvojumu, ka ieņēmumi no regulētajiem universālajiem pakalpojumiem bija nepietiekami, lai segtu Deutsche Post apgalvotos apgrūtinājumus
(373)
Profesora Weber pētījums aptver laikposmu no 1995. gada līdz 2010. gadam, un tajā uzsvērts, ka Deutsche Post guva priekšrocības ne tikai no pensiju subsīdijas, bet arī no 2. apgrūtinājuma seguma pilnībā no cenas regulētajiem ieņēmumiem (sk. sīkāku pētījuma aprakstu VI.1.4.2(a) iedaļā).
(374)
Lai novērtētu speciālista pētījumu, ir noderīgi vispirms pārskatīt cenas noteikšanas noteikumu saskaņā ar PostG 1997 20. panta 2. punktu. Tajā noteikts, ka, aprēķinot maksimālo cenu, atbilstoši jāņem vērā pakalpojumu faktiskās sniegšanas izmaksas, universālo pakalpojumu sniegšanas izmaksu apgrūtinājumi un pensiju apgrūtinājumu pārcelšanas izmaksas darbiniekiem, kas Deutsche Bundespost radās no juridiskā pārņēmēja.
9. tabula.
Cenas noteikšanas noteikums saskaņā ar PostG 1997 20. panta 2. punktu
Maksimālā cena regulētajiem pakalpojumiem =
=
regulēto pakalpojumu efektīvas sniegšanas izmaksas + apgrūtinājumi =
=
Regulēto pakalpojumu kopējās izmaksas + apgrūtinājums no neregulētajiem pakalpojumiem
(375)
Pasta pakalpojumu regulatoram jānosaka regulētās cenas tā, lai ieņēmumi segtu cenas regulēto pakalpojumu efektīvas sniegšanas izmaksas un apstiprinātos apgrūtinājumus. Citiem vārdiem sakot, regulētās cenas pilnībā finansē ne tikai regulēto pakalpojumu kopējās izmaksas, neatkarīgi no tā, vai tie ir iezīmēti kā apgrūtinājumi vai pakalpojumu efektīvas sniegšanas izmaksas, bet apgrūtinājuma daļu saistībā ar pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Tāpēc PostG 1997 20. panta 2. punktā ir noteikts, ka apstiprinātos apgrūtinājumus pilnībā sedz ar cenas regulētajiem ieņēmumiem. Tāpēc pretēji Vācijas apgalvojumam tiesību aktos noteikts, ka par cenas regulētajiem pakalpojumiem nav izmaksāta pārāk maza kompensācija sociālās apdrošināšanas izmaksu pārcelšanas dēļ darbiniekiem, kas saistīti ar pakalpojumiem, kurus neregulē cena.
(376)
Pirmkārt, speciālista pētījumā noteikts sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums valsts ierēdņiem kā starpība starp visām sociālās apdrošināšanas izmaksām, ko maksājis Deutsche Post par saviem valsts ierēdņiem (iemaksas pensiju fondā, veselības izmaksas, negadījumu apdrošināšana, dažādi apdrošināšanas maksājumi) un darba devēja iemaksām pensiju, veselības un slimības aprūpes nodrošināšanas iemaksām, balstoties uz 2007. gada minimālo algu. Otrkārt, tajā salīdzināta šī starpība ar 2. apgrūtinājumu.
(377)
Profesora Weber speciālista pētījumā ir divi galvenie trūkumi. Pirmkārt, tajā pārspīlēts sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsnieguma līmenis. Otrkārt, tajā nav pievērsta uzmanība faktam, ka pārspīlēšanas rezultātā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums ietver arī izmaksu vienības, par kurām Deutsche Post ir saņēmis kompensācijas maksājumus, kas nav iedalīti 2. apgrūtinājumam, bet citām izmaksu pozīcijām. Sīkāk Komisija uzsver šādus trūkumus.
(378)
Pirmkārt, speciālista pētījumā sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums aprēķināts, izmantojot sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļu. Tomēr 2. apgrūtinājums ir aprēķināts, balstoties uz reglamentēto iemaksu likmi. Tā kā tā ir augstāka par sociālās apdrošināšanas iemaksu darba devēja daļu, eksperta pētījumā aprēķinātais sociālās apdrošināšanas iemaksu pārsniegums ir augstāks nekā 2. apgrūtinājums. Tāpēc speciālista pētījumā ietverts sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums, ko pasta pakalpojumu regulators dēvē par pakalpojuma efektīvas sniegšanas izmaksām.
(379)
Otrkārt, speciālista pētījumā nav ņemts vērā fakts, ka 1. apgrūtinājums (algu pārsniegums) sedz arī sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu (piemēram, atšķirības dēļ starp faktiskajām algām un konkurējošo algu atsauces punktu) un ka šīs izmaksas tāpēc finansē ar 1. apgrūtinājumu. Turpmākas sociālās apdrošināšanas izmaksas, kas ņemtas vērā speciālista pētījumā, sedz atsevišķi apgrūtinājumi (piemēram, maksājumus BAnstPT sedz 6. apgrūtinājums), un attiecīgi tie ir kompensēti. Lai arī ir parādīts faktisko sociālo apdrošināšanas izmaksu valsts ierēdņiem kopējais apjoms, nav minēta atsauce uz faktu, ka sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu arī sedz citi apgrūtinājumi, nevis 2. apgrūtinājums.
(380)
Treškārt, jāpatur prātā, ka 2. apgrūtinājums ietver sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu gan valsts ierēdņiem, gan līgumdarbiniekiem. Līgumdarbinieku sociālās apdrošināšanas izmaksas bija augstākas nekā reglamentētais atsauces punkts pirms 2003. gada, jo procentu izdevumu aptuveni EUR […] miljonu apmērā par līgumdarbinieku pensiju apdrošināšanu arī bija ietvertas šajās izmaksās. Kopš 2003. gada šīs procentu izmaksas ir ietvertas finanšu izmaksās un līgumdarbinieku sociālās apdrošināšanas izmaksas ir bijušas zem reglamentētā atsauces punkta.
(381)
Tā kā speciālista pētījumā kopējais 2. apgrūtinājums ietverts kā kompensācija par valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu, atbrīvojums attiecībā uz valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksām līdz 2003. gadam bija pārāk liels atbrīvojums, un pēc 2003. gada - nepietiekams atbrīvojums. Lai aprēķinātu attiecīgo kompensāciju, ko 2. apgrūtinājums ir sniedzis par valsts ierēdņu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu, 2. apgrūtinājums jāsadala starp valsts ierēdņiem un līgumdarbiniekiem.
(382)
Attiecīgi pētījumā norādītā pārāk zemā kompensācija ir maldinoša, jo pētījumā nav ņemts vērā fakts, ka apgalvoto sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu sedz ne tikai 2. apgrūtinājums un ka pasta pakalpojumu regulators par pakalpojuma efektīvas sniegšanas izmaksām ir uzskatījis augstāku sociālās apdrošināšanas izmaksu daļu. Speciālista pieļauto kļūdu attiecībā uz kompensāciju atbilstošs labojums līdzsvaro apgrūtinājums un sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu PostG 1997 20. panta 2. punktā noteiktajā līmenī.
(383)
Tāpēc jānoraida Vācijas iebildums, ka Komisija 2011. gada lēmumā par pagarinājumu kļūdījās, aprēķinot tikai salīdzinošo priekšrocību pakalpojumiem, kurus neregulē cena, jo saskaņā ar PostG 1997 20. panta 2. punktu pasta pakalpojumu regulatoram jānosaka maksimālā cena tā, lai cenas regulētie ieņēmumi segtu cenas regulēto pakalpojumu efektīvas sniegšanas izmaksas un apstiprinātos apgrūtinājumus.
c) Nav pierādījuma par pārāk zemu kompensāciju par sociālās apdrošināšanas izmaksām, pamatojoties uz WIK pētījumu
(384)
Atsaucoties uz 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem, Vācija saglabā viedokli, ka kopš 1990. gada Deutsche Post bija būtiski zaudējumi no tā cenas regulētajiem pakalpojumiem, jo regulētos ieņēmumus absorbēja cenas regulēto pakalpojumu izmaksas, kā arī universālo pakalpojumu sniegšanas pienākumu pildīšanas neto izmaksas (94). Tāpēc Vācija noraida Komisijas argumentu, ka peļņa no cenas regulētajiem pakalpojumiem būtu pietiekama, lai finansētu jebkādu sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegumu no pakalpojumiem, kurus neregulē cena.
(385)
Pirmkārt, Komisija uzskata, ka no pasta pakalpojumu regulatora lēmumiem kopš 2003. gada ir acīmredzams, ka tas ir iezīmējis cenas regulēto ieņēmumu daļu kā kompensāciju par 2. apgrūtinājumu. Tāpēc iemaksas esamība no cenas regulētajiem ieņēmumiem ir viennozīmīgi apstiprināta pasta pakalpojumu regulatora lēmumos.
(386)
Otrkārt, WIK pētījumā pretēji 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem parādīts, ka kopš 2000. gada cenas regulētie pakalpojumi ir devuši ievērojami pozitīvu tīro peļņu - vairāk nekā [6,5-8,5] % no pārdošanas.
9. attēls.
ROS aprēķināšana cenas regulētajiem pakalpojumiem, pamatojoties uz WIK pētījumu
(…)
Piezīme.
Aprēķini ir balstīti uz 2009. gada reglamentēto pārskatu korekcijām WIK pētījumā. Turklāt ir pieņemts, ka cenas regulētie pakalpojumi sedz visus zaudējumus, ko radījuši pakalpojumi, kurus neregulē cena. Zemāka peļņa 2007. gadā galvenokārt ir bijusi ārkārtējās vērtības krišanās izmaksu dēļ nekustamā īpašuma portfelī.
(387)
Lielāka peļņa kopš 2000. gada ir tieši saistīta ar noteikto pensiju iemaksu samazināšanu saskaņā ar 1995. gada pensiju likumu. Tā kā 1999. gadā Deutsche Post veica ikgadējo vienreizējo maksājumu EUR 2,045 miljardu apmērā, attiecīgā summa 2000. gadā bija tikai aptuveni EUR 735 miljoni (33 % no valsts ierēdņu faktiskajām algām). Tā kā pasta pakalpojumu regulators nepielāgoja uz leju regulētās cenas 2000. gadā saskaņā ar samazinātajām pensiju iemaksām, Deutsche Post peļņa būtiski palielinājās. Pat pēc 2002. gada lēmuma par maksimālo cenu sasniegtā peļņa arī saglabājās augstā līmenī, jo regulētās cenas nebija pietiekami samazinātas, lai pielīdzinātu tās cenas regulēto pakalpojumu izmaksām.
(388)
Attiecībā uz Vācijas kritiku par WIK pētījumu Komisija uzskata, ka pētījumā sniegts atbilstošāks Deutsche Post ekonomiskās situācijas apraksts kopumā un jo īpaši attiecībā uz peļņu no cenas regulētajiem pakalpojumiem nekā 2009. gada reglamentētajos pārskatos. Iemesli ir šādi:
i) Atbilstošāks izmaksu iedalījums komercpakalpojumiem
(389)
Saskaņā ar spriedumu Chronopost lietā komercpakalpojumiem jābūt savām tiešajām izmaksām un par tiem jāveic atbilstošas iemaksas pieskaitāmajos izdevumos. Atbilstošu izmaksu sadalījumu starp dažādiem pakalpojumiem var pierādīt ar ārējiem atsauces punktiem (piemēram, tirgus cenām) vai iekšējo izmaksu datiem (95).
(390)
Reglamentētie pārskati 2009. gadā ir balstīti uz PostG 1997 20. panta 2. punktā minēto principu, kas nosaka, ka pakalpojumiem, kurus neregulē cena, būtu jāiedala tikai efektīvas pakalpojuma sniegšanas izmaksas, jo visi apgrūtinājumi (piemēram, izmaksu pārsniegumi no Postdienst personāla nodarbināšanas un universālā pakalpojuma pienākuma neto izmaksas) jāfinansē no cenas regulētajiem ieņēmumiem. Tomēr WIK pētījumā, pārskatot 2009. gada reglamentētos pārskatus salīdzinājumā ar konkurējošo privātuzņēmumu ienesīgumu, atklāts, ka Deutsche Post iedala pārāk lielu apgrūtinājumu daļu cenas regulētajiem pakalpojumiem un pārāk maz izmaksas komercpakalpojumiem.
(391)
WIK pētījuma atklājumus apstiprina apgalvoto konkurējošo atsauces punktu novērtējums, kurus Deutsche Post izmantoja, lai aprēķinātu atsevišķus apgrūtinājumus. Kā parādīts iepriekš, reglamentētā iemaksu likme 2. apgrūtinājuma aprēķināšanai (sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsniegums) ir pārāk zems atsauces punkts salīdzinājumā ar obligātajām sociālajām iemaksām, kas jāmaksā konkurējošiem privātuzņēmumiem. Turklāt ņemt vērā, piemēram, infrastruktūras apgrūtinājumu pasta nodaļu tīklam, ir tikai hipotētisks atsauces punkts, jo nevar apgalvot, ka bez universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma Deutsche Post nebūtu pašam savu pasta nodaļu kopš 1990. gada. Līdzīgi nevar pierādīt, ka kopš 1990. gada Deutsche Post būtu varējis darboties tikai ar personālu, kuram tas būtu maksājis algas tikai 2007. gada minimālās algas līmenī.
(392)
Tāpēc Komisija secina, ka WIK pētījums ir atbilstošāks pamats, lai noteiktu izmaksas, kas jāiedala komercpakalpojumiem.
(393)
Turklāt izmaksu aprēķināšana jāveic atbilstīgi vispārējiem grāmatvedības principiem saskaņā ar Direktīvu 97/67/EK un Direktīvu 2006/111/EK. Deutsche Post gada pārskatos nav ietverti ne paaugstinātie vērtības krišanās izdevumi, ne augstākas papildu pensiju izmaksas. Šīs izmaksas parasti finansē no uzņēmuma tīrās peļņas, un tas attiecas uz Deutsche Post tāpat kā uz tā konkurentiem. Tāpēc pārskatīta izmaksu aprēķināšana uz augšu dotu priekšrocības Deutsche Post salīdzinājumā ar konkurentiem.
ii) Peļņas atsauces punkta noteikšana, ņemot vērā Deutsche Post riska pozīciju
(394)
Deutsche Post gūtā peļņa kopš 2000. gada ir bijusi ievērojami lielāka par vidējo ROS 3,48 % WIK pētījumā, kā arī par zemākās robežas ROS 6,1 % Deloitte II pētījumā. Tāpēc nevar pieņemt Vācijas apgalvojumu, ka Deutsche Post cieta tik lielus zaudējumus, ka tas nevarēja nosegt apgrūtinājumus no cenas regulētajiem ieņēmumiem.
(395)
Turklāt kritiski jāpārskata Deloitte II pētījums, kas balstīts uz mazu salīdzināmo kopumu no galvenokārt starptautiskiem kurjerpasta paku sūtījumu operatoriem (piemēram, UPS, FedEx, TNT Express). Deloitte II pētījumā ieteiktajā saprātīgas peļņas diapazonā, sākot ar ROS 6,1 % un vidējā ROS 7,4 %, nav ņemts vērā fakts, ka Deutsche Post uzņēmējdarbība ir ievērojami mazāk kapitālietilpīga un ar mazāku risku.
1)
Deutsche Post pats neveic starptautiskos kurjerpasta paku sūtījumu pakalpojumus, ko sniedz tikai tā meitasuzņēmumi DHL.
2)
Vēstuļu sūtījumi, kas veido 75 % no Deutsche Post ieņēmumiem, prasa ievērojami mazākus kapitālieguldījumus salīdzinājumā ar starptautiskajiem paku sūtījumu operatoriem, jo galvenās vēstuļu piegādes izmaksas ir pastnieku algas. Kurjerpasta paku sūtījumu operatoriem daudz vairāk jāiegulda kapitālietilpīgās iekārtās (96).
3)
Deutsche Post dominējošais stāvoklis vēstuļu tirgū tika izveidots un apvienots ar ekskluzīvām tiesībām, kas izveidoja Deutsche Post klientu bāzi bez ievērojamiem ieguldījumiem tirgvedībā un zīmolos. Turpretī starptautiskajiem paku sūtījumu operatoriem savas pozīcijas katras valsts tirgū bija jānostiprina no sākuma un tagad labi zināmie zīmoli (97) jāizveido uz savu risku un pašu rēķina.
4)
Visbeidzot, Deutsche Post tirgus un izmaksu riskus sedza valsts pasākumi (98). Jo īpaši cenu regulēšana ir devusi segumu visiem apgrūtinājumiem no pakalpojumiem, ko neregulē cena (99).
(396)
Tāpēc WIK pētījumā ir pareizi piemērots peļņas atsauces punkts zem Deloitte II pētījumā noteiktā diapazona, lai pienācīgi ņemtu vērā Deutsche Post zemo kapitāla intensitāti un zemos uzņēmējdarbības riskus salīdzinājumā ar starptautiskajiem kurjerpasta paku sūtījumu operatoriem. Tomēr nav vajadzīgs precīzi noteikt atsauces punkta peļņas līmei, jo sasniegtā vidējā ROS robeža 8,3 % jau ir augstāka nekā Deloitte II pētījuma zemākās robežas prognoze - ROS 6,1 %. Pat izmantojot Vācijas sniegto speciālista pētījumu, nevarēja noteikt, ka Deutsche Post kopš 2000. gada ir saņēmis pārāk zemu kompensāciju.
(397)
Jebkurā gadījumā Vācijas kritika par WIK pētījumu ir grūti saprotama, jo vidējais ROS 3,48 % nav augstāks par peļņas līmeni, kuru pasta pakalpojumu regulators un Deutsche Post paši norādījuši kā saprātīgu. No vienas puses, kā paskaidrots IV.4.3. iedaļā, visādā ziņā atsauces punkta ROS 3,48 % dod augstāku peļņu nekā kapitāla izmaksas (piemēram […] un […]), ko Deutsche Post uzrāda savos reglamentētajos pārskatos un ko ir apstiprinājis regulators. No otras puses, WIK pētījuma vidējais ROA 7,66 % ir līdzīgs Deutsche Post ieņēmumiem no kapitāla […].
(398)
Secinājumus par peļņas atsauces punktu neietekmē Vācijas atsauce uz saprātīgās peļņas likmēm 7-8 % apmērā no pārdošanas dzelzceļa un autobusu nozarēs. Šīs nozares ir kapitālietilpīgākas, tāpēc vajadzīgi augstāki ieņēmumi no pārdošanas, lai segtu kapitāla izmaksas. Gluži otrādi, šie rādītāji apstiprina, ka Deloitte II pētījuma peļņas atsauces punkts vairāk atbilst vidējai ROS kapitālietilpīgā, nevis darbietilpīgā nozarē.
d) Secinājumi
(399)
Komisijai jānoraida Vācijas apgalvojums, ka cenas regulētie ieņēmumi bija nepietiekami, lai segtu apgrūtinājumus no sociālās apdrošināšanas izmaksu pārsnieguma. Ne iesniegtais speciālista pētījums, ne 2009. gada reglamentētie pārskati neatbalsta Vācijas apgalvojumu.
(400)
Gluži otrādi, 2002., 2007. un 2011. gada lēmumos par maksimālo cenu ir skaidri dokumentāri pierādīts, ka pasta pakalpojumu regulators pastāvīgi apstiprināja no cenas regulētajiem ieņēmumiem izmaksāto kompensāciju par apgalvotajiem apgrūtinājumiem.
VII.3.5. Nesaderīgā atbalsta atcelšana no 2003. gada 1. janvāra
(401)
Saskaņā ar Tiesas noteikto judikatūru Komisija ir kompetenta izlemt, ka attiecīgajai dalībvalstij jāatceļ vai jāizmaina atbalsts (100), ja tā ir atklājusi, ka atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu. Kā Tiesa ir pastāvīgi lēmusi, šis pienākums ir izveidots, lai atjaunotu iepriekš pastāvošo situāciju (101). Šajā saistībā Tiesa ir noteikusi, ka šis mērķis ir sasniegts, kad saņēmējs ir atmaksājis nelikumīgo atbalstu, tādējādi zaudējot priekšrocības, kas tam bija pār tā konkurentiem tirgū, un ir atjaunota situācija, kāda tā bija pirms atbalsta izmaksāšanas (102).
(402)
Saskaņā ar šo judikatūru Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punktā noteikts, ka komisija nelikumīga atbalsta gadījumos, “kad tiek pieņemti negatīvi lēmumi, lemj, vai attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja …. Komisija nepieprasa atgūt atbalstu, ja tas ir pretrunā ar Kopienas tiesību aktu vispārējo principu”.
(403)
Turpmāk Komisija novēro, ka 2007. un 2011. gada lēmumi par pagarinājumu atsaucas uz laikposmu no 1990. gada līdz 2007. gadam. Tomēr pensiju subsīdija ir pastāvīga atbalsta shēma, kas netika pārtraukta 2007. gadā. Attiecīgi kompensāciju par apgrūtinājumiem no cenas regulētajiem ieņēmumiem nepārtrauca maksāt 2007. gadā. Pati Vācija savā 2012. gada 2. janvāra dokumentā sniedza datus par pensiju subsīdiju un cenas regulētiem ieņēmumiem, tostarp par 2010. gadu. Tāpēc Komisija secina, ka pensiju subsīdijas nesaderīgās daļas atgūšana nebūtu jāveic tikai līdz 2007. gadam, bet tā jāturpina līdz šā lēmuma paziņošanas dienai.
(404)
Lai aprēķinātu atbalsta elementu, kas jau nodots Deutsche Post rīcībā, jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības tiesību aktos nav noteikts, ka Komisijai, liekot atmaksāt ar iekšējo tirgu nesaderīgu atbalstu, jānosaka konkrēta atgūstamā atbalsta summa. Ir pietiekami Komisijas lēmumā iekļaut informāciju, kas ļauj saņēmējam pašam bez lielām grūtībām noteikt attiecīgo summu (103).
(405)
Nesaderīgu atbalstu aprēķina, izmantojot formulu, kas minēta 8. tabulā, pamatojoties uz reglamentēto iemaksu likmi un atsauces punkta likmi, kā noteikts pielikumā un parādīts 7. tabulā, un valsts ierēdņu bruto algu, kā noteikts 6. tabulā. Nelikumīgi piešķirtā atbalsta summai katru gadu līdz atmaksāšanai tiks piemērota procentu likme. Procentu likme būtu jānosaka saskaņā ar Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 794/2004, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar kuru nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK Līguma 93. panta piemērošanai (104), V nodaļu.
(406)
Aprēķini pielikumā, kas nosaka nelikumīgā atbalsta apjomu laikposmā no 2003. gada līdz 2010. gadam, neskaitot procentus, ir balstīti uz pieņēmumu, ka valsts ierēdņi strādā vienādās proporcijās ar cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Pieejamie dati nesniedz informāciju par precīzu valsts ierēdņu skaitu, kas strādāja ar cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Tāpēc ir pieņemts, ka ieņēmumu daļas no cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena, ir uzticama sākotnējā aproksimācija algu izmaksu sadalījumam.
(407)
Tāpēc, izmantojot detalizētus datus, var iegūt precīzāku aprēķinu un izmainīt rezultātus. Vācija ir nesen iesniegusi jaunu informāciju par valsts ierēdņu kopējo algas apjomu pakalpojumos, kurus neregulē cena no 1995. gada līdz 2007. gadam. Šajā informācijā minēts, ka valsts ierēdņu kopējais algas apjoms būtu jāaprēķina, izmantojot sadalījumu, kas balstīts uz Deutsche Post personāla izmaksām reglamentētajos pārskatos. Šāda pieeja varētu dot zemāku valsts ierēdņu kopējo algas apjomu nekā aprēķināts, izmantojot sadalījumu, kas balstīts uz ieņēmumu daļām. Vācija 2012. gada 2. un 19. janvārī iesniedza komentārus, kuros ieteikts, ka vismaz attiecībā uz 2011. gada lēmumu par maksimālo cenu ir izmainīta relatīva apgrūtinājumu daļa cenas regulētajos pakalpojumos un arī starp cenas regulētajiem pakalpojumiem un pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Izskatās, ka šī informācija norāda, ka kopš 2008. gada apgrūtinājumu daļa tika piešķirta pakalpojumiem, kurus neregulē cena. Īstenojot šo lēmumu, precīzs nelikumīgā atbalsta apjoms tiks aprēķināts sadarbībā ar Vāciju, ņemot vērā šos apsvērumus.
(408)
Neraugoties uz visām pūlēm, Komisija nav varējusi aprēķināt no 1995. gada līdz 2002. gadam nelikumīgi piešķirtā atbalsta uzticamus apjomus. Tāpat nešķiet iespējams šajā lēmumā noteikt aprēķināšanas parametrus, kas ir pietiekami precīzi, lai ļautu dalībvalstij (vienai vai sadarbībā ar Komisiju) veikt galīgo aprēķinu lēmuma īstenošanas posmā. Šajos īpašajos apstākļos dalībvalsts aizsardzības tiesību un juridiskās noteiktības principa ievērošana rada šķēršļus atbalsta atgūšanai saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 1. punktu, kurā noteikts, ka Komisija nepieprasa atgūt atbalstu, ja tas ir pretrunā ar Kopienas tiesību aktu vispārējo principu.
(409)
Tāpēc atbalsta atgūšana jāsāk no 2003. gada 1. janvāra un jāturpina līdz brīdim, kad salīdzinošā priekšrocība pakalpojumiem, kurus neregulē cena, vairs nepastāv.
(410)
Laikposmā no šā lēmuma paziņošanas dienas jānodrošina, ka uz algu balstīto sociālās apdrošināšanas iemaksu līmenis, ko Deutsche Post maksā par saviem valsts ierēdņiem nav zemāks par tā konkurentu maksāto līmeni par līgumdarbiniekiem. Šajā salīdzinājumā jāņem vērā jebkāda kompensācija, ko Deutsche Post saņem, pamatojoties uz cenas regulēšanu saskaņā ar PostG 20. pantu.
VIII. VALSTS KOMPENSĀCIJAS MAKSĀJUMU ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS
VIII.1. Atbalsta pastāvēšana saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu
(411)
LESD 107. panta 1. punktā noteikts, ka “ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.” Nosakot, vai pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, Komisijai jāpiemēro šādi kritēriji: pasākumu piešķir valsts un no valsts līdzekļiem, tas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētām nozarēm, izkropļojot konkurenci, un tam jāietekmē tirdzniecība starp dalībvalstīm.
(412)
Valsts kompensācijas maksājumi ir valsts līdzekļi, jo tie ir balstīti uz PostVerfG 1989 37. un 40. pantu un PostUmwG 1994 2. pantu un tika finansēti no valstij piederošā uzņēmuma Telekom resursiem.
VIII.1.1. Valsts kompensācijas maksājumu piešķirtā finanšu priekšrocība
VIII.1.1.1. Vācijas apgalvojums, ka pārnestie maksājumi ir īpaši izdevumi
(413)
Vācija apgalvo, ka valsts kompensācijas maksājumi būtu kompensējuši tikai pārnestos maksājumus, kas bija izmaksas, kuras konkurējošiem privātuzņēmumiem būtu parasti jāfinansē. Tā uzskata pārnestos maksājumus par sui generis nodevu, ko nevar klasificēt kā nodokli vai dividendi.
(414)
Deutsche Post bija jāveic pārnestie maksājumi, kuru apjoms bija no 6,6 % līdz 10 % no gūtajiem ieņēmumiem no 1924. gada līdz 1995. gadam. Saskaņā ar KPMG ziņojumu Federālā Konstitucionālā tiesa (Bundesverfassungsgericht) savā 1984. gada 22. marta spriedumā nenoteica precīzu pārnesto maksājumu juridisko raksturu, bet raksturoja tos kā ienākumus valsts budžetā (Erwerbseinkünfte). Turklāt pārnestie maksājumi tika apzīmēti kā izmaksas (Kosten der Leistung), kas Deutsche Post bija jāmaksā par savu pakalpojumu sniegšanu.
(415)
Lai gan Federālā Konstitucionālā tiesa precīzi nenoteica, kādā mērā pārnestie maksājumi būtu jāuzskata par nodokļu vai dividenžu aizstājēju, ir skaidrs, ka pārnestie maksājumi radīja ieņēmumus valsts budžetā.
(416)
Pirmkārt, iepriekš daudzas dalībvalstis izmantoja pasta un telekomunikāciju monopolu ieņēmumus kā ienākuma avotu valsts budžetam. Tā kā Bundespost un tā priekšgājēji bija atbrīvoti no vispārējiem nodokļiem līdz 1995. gadam to valsts juridiskā statusa dēļ, sui generis nodevas uzlikšana tika izmantota, lai radītu ienākumus valsts budžetā no šīm nozarēm. Turklāt no ekonomiskā viedokļa bija saprātīgi uzlikt nodevas šiem monopoliem. Patērētāji bija gatavi pieņemt cenu paaugstinājumu, būtiski nesamazinot šo pakalpojumu izmantošanu, lai valsts budžetā radītu augsta līmeņa ieņēmumus.
(417)
Otrkārt, pretstatā privātuzņēmumiem Deutsche Post nebija saistību maksāt ne tiešos, ne netiešos nodokļus, vai saistību maksāt jebkādas dividendes par sniegto kapitālu. Tā rezultātā pārnestie maksājumi bija vienīgais federālās valdības kā nodokļu iestādes vai akcionāra līdzeklis saņemt ienākumus no Deutsche Post. Šajā saistībā nav svarīgi, vai pārnestie maksājumi pilnībā atbilst konkrētu nodokļu vai dividenžu režīmu definīcijām. Jebkurā gadījumā pārnestie maksājumi bija maksājumi, kas Deutsche Post bija jāmaksā kopš 1924. gada un kas radīja ienākumus valsts budžetā.
(418)
Visbeidzot, pienākums veikt pārnestos maksājumus bija saskaņā ar valsts mērķi radīt ieņēmumus valsts budžetā nodokļu vai dividenžu formā no valsts monopola. Tāpēc pārnestie maksājumi ir parastas izmaksas, kas Deutsche Post bija jāmaksā no saviem pašu resursiem.
VIII.1.1.2. Vācijas apgalvojums, ka valsts kompensācijas maksājumi bija saskaņā ar privātā ieguldītāja rīcību
(419)
Vācija apgalvo, ka tā daļēji rīkojās kā privāts ieguldītājs, piešķirot valsts kompensācijas maksājumus, jo valsts pārvedumi finansēja ienesīgus ieguldījumus Deutsche Post tīklā.
(420)
Tomēr, tā kā valsts kompensācijas maksājumi tika piešķirti, pamatojoties uz uzkrātajiem zaudējumiem pretēji ieguldījumu plāniem, ir skaidrs, ka neviens privātais ieguldītājs nekad nebūtu apstiprinājis šādu ieguldījumu stratēģiju.
(421)
Attiecīgi valsts kompensācijas maksājumi sniedza Deutsche Post finansiālu priekšrocību.
VIII.1.1.3. Vācijas apgalvojums, ka valsts kompensācijas maksājumi tika kompensēti no universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma neto izmaksām
(422)
Vācija apgalvo, ka valsts kompensācijas maksājumi nebija valsts atbalsts, jo tie kompensēja universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma neto izmaksas.
(423)
Spriedumā Altmark lietā (105) Tiesa noteica, ka kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu nav valsts atbalsts LESD 107. panta nozīmē, ja ir izpildīti četri kumulatīvie kritēriji. Pirmkārt, saņēmējam uzņēmumam jābūt pienākumam sniegt sabiedriskus pakalpojumus, un šis pienākums skaidri jānosaka. Otrkārt, parametri, ko ņem vērā, aprēķinot kompensāciju, jānosaka iepriekš objektīvā un pārskatāmā veidā. Treškārt, kompensācija nevar pārsniegt apjomu, kas nepieciešams, lai nosegtu visus izdevumus vai daļu no izdevumiem, kas radušies, sniedzot sabiedriskos pakalpojumus, ņemot vērā attiecīgos ieņēmumus un saprātīgu peļņu. Ceturtkārt, ja uzņēmums, kuram ir pienākums sniegt sabiedriskos pakalpojumus konkrētā gadījumā, netiek izvēlēts valsts iepirkšanas procedūrā, kam būtu jāļauj izvēlēties konkurentu, kurš spēj piedāvāt šos pakalpojumus sabiedrībai kopienai par viszemākajām izmaksām, nepieciešamās kompensācijas līmenis jānosaka, pamatojoties uz izmaksu analīzi, kas rastos tipiskam uzņēmumam, kurš veiksmīgi darbojas un kuram ir atbilstoši transporta līdzekļi.
(424)
Tā kā Deutsche Post netika izvēlēts publiskā konkursā un Vācija nav pierādījusi, ka Deutsche Post bija veiksmīgs uzņēmums, sprieduma Altmark lietā ceturtais nosacījums nav izpildīts.
VIII.1.2. Secinājumi par atbalsta esamību
(425)
Valsts kompensācijas maksājumi tika piešķirti no valsts līdzekļiem un atbrīvoja Deutsche Post no izmaksām, kas parasti jāmaksā privātuzņēmumiem. Vācija nevarēja pierādīt, ka valsts kompensācijas maksājumi izpildīja Altmark kritērijus, kas tos atbrīvotu no klasificēšanas par atbalstu.
(426)
Iepriekš VII.1.2. iedaļā minēto iemeslu dēļ valsts kompensācijas maksājumi var izkropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību.
(427)
Tāpēc Komisija uzskata, ka valsts kompensāciju maksājums ir atbalsts LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
VIII.2. Pastāvošā atbalsta novērtējums saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu
(428)
Valsts kompensācijas maksājumi tika ieviesti ar PostVerfG 1989 37. panta 2. un 3. punktu, tāpēc tas ir jauns atbalsta pasākums.
VIII.3. Atbilstības ar starptautisko tirgu novērtējums saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu
(429)
LESD 106. panta 2. punktā noteikts, ka uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci. Tomēr tajā noteikts izņēmums no Līguma noteikumiem ar nosacījumu, ka ir izpildīti vairāki kritēriji. Pirmkārt, jābūt pilnvarojuma aktam, ar kuru valsts uzņemas atbildību par to, ka uzņēmums veic konkrētu uzdevumu. Otrkārt, pilnvarojumam jāattiecas uz vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu. Treškārt, izņēmumam jābūt nepieciešamam, lai veiktu šajā saistībā uzdotus un proporcionālus uzdevumus. Visbeidzot, tirdzniecības attīstību nedrīkst ietekmēt tādā mērā, lai kaitētu Savienības interesēm.
(430)
Komisija 1996. un 2001. gada Paziņojumos (106), (107) un 2005. gada pamatprincipos par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem paskaidroja nepieciešamības un proporcionalitātes prasību piemērošanu izņēmumam saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu. 2005. gada pamatprincipu 2.4. iedaļā ir jaunākā šo prasību nozīmes un darbības jomas kodificēšana, ko iepriekš ir pastāvīgi piemērojusi Tiesa, Vispārējā tiesa un Komisija.
(431)
Saskaņā ar pamatprincipu 2.4. iedaļu piešķirtās kompensācijas nepieciešamībai un proporcionalitātei jāatbilst šādiem principiem.
1)
Kompensācijas apjoms nevar pārsniegt nepieciešamo apjomu, lai segtu izmaksas, kas radušās, pildot pienākumu sniegt sabiedriskos pakalpojumus, ņemot vērā attiecīgās ieņēmumus un saprātīgu peļņu no šo pienākumu veikšanas.
2)
Kompensācijas apjoms ietver visas valsts vai no valsts līdzekļiem piešķirtās priekšrocības jebkādā formā, neatkarīgi no to klasifikācijas LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
3)
Kompensācijas apjoms faktiski jāizmanto attiecīgo vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu veikšanai. Kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu, kas piešķirta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma sniegšanu, bet faktiski izmantota, lai veiktu darbību citos tirgos, nav pamatota un attiecīgi ir nesaderīgs valsts atbalsts.
(432)
Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē valsts kompensācijas maksājumi par universālo pakalpojumu sniegšanas izmaksām ir uzskatīti par saderīgu atbalstu (vai nav uzskatīti par atbalstu), ja maksājumi bija mazāki par universālā pakalpojuma faktiskajām neto izmaksām (108).
VIII.3.1. Pilnvarojums veikt vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu
(433)
Turpmākajās pasta direktīvās un Tiesas judikatūrā (109) pasta pakalpojumu universālā sniegšana vienmēr ir atzīta par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu.
(434)
Ar turpmākajiem pasta tiesību aktiem Deutsche Post tika piešķirtas pilnvaras sniegt universālos pasta pakalpojumus līdz 2007. gada 31. decembrim.
VIII.3.2. Valsts kompensācijas maksājumu nepieciešamība un proporcionalitāte
(435)
Vācija saglabā viedokli, ka valsts kompensācijas maksājumi bija proporcionāls kompensācijas pasākums, jo tie saskaņā ar 2009. gada reglamentētajiem pārskatiem bija ievērojami mazāki par universālo pakalpojumu sniegšanas pienākumu faktiskajām neto izmaksām no 1990. gada līdz 1995. gadam. 2009. gada reglamentētajos pārskatos parādīts, ka 1995. gadā, neraugoties uz valsts kompensācijas maksājumiem, Deutsche Post saņēma pārāk mazu kompensāciju EUR […] miljardu apmērā (pašreizējā vērtība 1995. gadā) par universālo pakalpojumu sniegšanas pienākumu uzkrātajām neto izmaksām laikposmā no 1990. gada līdz 1995. gadam.
(436)
Pēc izmaksu sadalīšanas un izmaksu pielāgošanas 2009. gada reglamentētajos pārskatos WIK pētījumā izdarīts secinājums, ka valsts kompensācijas maksājumi kompensēja universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma uzkrātās neto izmaksas laikposmā no 1990. gada līdz 1995. gadam.
(437)
WIK aprēķini rāda, ka 1995. gadā kompensācija pārsniedza uzkrātās neto izmaksas par EUR [0-20] miljoniem. Tomēr Komisija atzīst, ka izmaksu uzskaites datu kvalitāte šajos gados ir vāja. Turklāt WIK par kapitāla izmaksām ir atzinis tikai pārnestos maksājumus un nav atļāvis nekādu turpmāku saprātīgu peļņu.
(438)
Šo divu iemeslu dēļ Komisija uzskata, ka WIK pētījumu nevar izmantot par pamatu, lai noraidītu Vācijas prasību par to, ka valsts kompensācijas maksājumi bija atbilstoša kompensācija par Deutsche Post universālo pakalpojumu sniegšanas izmaksām.
10. tabula.
Universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma uzkrāto neto izmaksu un valsts kompensācijas maksājumu aprēķināšana (pašreizējā vērtība 1995. gadā)
2009. gada reglamentētie pārskati
WIK pētījums
Uzkrātās neto izmaksas
- EUR […] miljoni
- EUR […] miljoni
Valsts kompensācijas maksājumi
+ EUR 6,707 miljardi
+ EUR 6,707 miljardi
Pārāk liela/maza kompensācija
- EUR […] miljoni
+ EUR [0-20] miljoni
(439)
Tāpēc valsts kompensācijas maksājumi ir saderīgs atbalsts saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, jo tie nepārsniedza neto izmaksas, ko Deutsche Post maksāja par saviem universālo pakalpojumu sniegšanas pienākumiem.
IX. VALSTS GARANTIJA PARĀDA INSTRUMENTIEM, KAS EMITĒTI LĪDZ 1995. GADAM, IR PASTĀVOŠS ATBALSTS SASKAŅĀ AR LESD 108. PANTA 3. PUNKTU
(440)
Komisija uzsver, ka noteikumi par valsts garantiju parāda instrumentiem tika ieviesti 1953. gadā ar PostVwG 1953 22. panta 4. punktu. Kad PostVwG 1953 tika atcelts ar PostVerfG 1989, tas pats noteikums bez grozījumiem tika ietverts PostVerfG 1989 40. pantā.
(441)
Tā kā valsts garantija par parāda instrumentiem tika ieviesta 1953. gadā un attiecīgi pirms EEK Līguma stāšanās spēkā 1958. gadā, tā ir pastāvošs atbalsts saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 1. panta b) punkta i) apakšpunktu.
(442)
PostUmwG 1995 2. panta 4. punkts izbeidza šā pastāvošā atbalsta piešķiršanu. Tas, ka valsts palika galvotāja par parāda instrumentiem, kas emitēti pirms Deutsche Post privatizācijas, nav jauns valsts atbalsts, jo Deutsche Post tika piešķirtas priekšrocības laikā, kad tika emitēti parāda instrumenti.
X. SECINĀJUMI
(443)
Komisija uzskata, ka pensiju subsīdija un valsts kompensācijas maksājumi ir atbalsta pasākumi LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, jo tie ir atbrīvojuši Deutsche Post AG no izmaksām, kas parasti jāsedz uzņēmumiem.
(444)
Komisija uzskata arī, ka Vācija ir nelikumīgi izmantojusi pensiju subsīdiju un valsts kompensāciju maksājumus, pārkāpjot LESD 108. gada 2. pantu. Tāpēc valsts garantija parāda instrumentiem, ko emitējis Deutsche Post pirms tā privatizēšanas, ir pastāvošs atbalsts, kas tika atcelts 1995. gadā.
(445)
Pensiju subsīdija ir nesaderīga ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, jo tā sniedza salīdzinošu priekšrocību attiecībā uz pakalpojumiem, kurus neregulē cena, jo apgrūtinājumu finansēšanu no cenas regulētajiem ieņēmumiem apstiprināja pasta pakalpojumu regulators. Vācija ir neproporcionāli atbrīvojusi Deutsche Post AG no sociālās apdrošināšanas iemaksām, jo saskaņā ar pensiju atbrīvošanas noteikumiem tā ne tikai piešķīra pensiju subsīdiju, bet arī ļāva Deutsche Post AG uzlikt cenas regulēto pakalpojumu klientiem sociālās apdrošināšanas izmaksu daļu par pakalpojumiem, kurus neregulē cena, kas Deutsche Post AG būtu jāsedz pašam, tāpat kā tā konkurējošiem privātuzņēmumiem.
(446)
Rezultātā pensiju atbrīvojuma noteikumi ir radījuši Deutsche Post AG labvēlīgāku stāvokli attiecībā pret konkurējošiem privātuzņēmumiem, jo Deutsche Post AG par saviem pakalpojumiem, kurus neregulē cena, bija jāmaksā mazāks sociālās apdrošināšanas iemaksu apgrūtinājums nekā obligātās izmaksas, kas jāmaksā konkurējošiem privātuzņēmumiem.
(447)
Attiecīgi nesaderīgs atbalsts būtu jārēķina kā starpība starp atsauces punkta likmi, kas Deutsche Post AG sociālās apdrošināšanas izmaksas par pakalpojumiem, kurus neregulē cena, pielīdzina konkurentu izmaksām, un reglamentēto iemaksu likmi, kas faktiski jāmaksā Deutsche Post AG par tā pakalpojumiem, kurus neregulē cena, kas reizināta ar kopējām valsts ierēdņu bruto algām pakalpojumos, kurus neregulē cena. Konkrēti nesaderīgais atbalsts būtu jārēķina, izmantojot 8. tabulā sniegto formulu, pamatojoties uz regulējošās iemaksu likmes un reglamentētās atsauces punkta likmes definīcijām, kas noteiktas 7. tabulā un pielikumā, un valsts ierēdņu bruto algu, kas noteikta 6. tabulā.
(448)
Nesaderīgais atbalsts, kas ir bijis Deutsche Post rīcībā kopš 2003. gada 1. janvāra, jāatgūst, sākot no minētās dienas līdz brīdim, kad salīdzinošā priekšrocība ir beigusi pastāvēt. Turklāt Vācijai būtu jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai grozītu pensiju izmaksu atbrīvojumu, kas balstīts uz pensiju subsīdiju un cenas regulējumu ar mērķi atcelt salīdzinošo priekšrocību.
(449)
Komisija uzskata, ka valsts kompensācijas maksājumi ir saderīgs atbalsta pasākums saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu, jo tie kompensēja Deutsche Post uzkrātās neto izmaksas no universālo pakalpojumu sniegšanas pienākuma,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
1. Deutsche Post AG piešķirtā pensiju subsīdija ir valsts atbalsts saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, un Vācija to ir nelikumīgi piešķīrusi, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.
2. Pensiju subsīdija ir nesaderīga ar iekšējo tirgu, jo Vācija ir neproporcionāli finansējusi Deutsche Post AG pensionēto valsts ierēdņu pensijas.
2. pants
Valsts kompensācijas maksājumi, kas ir atbalsts Deutsche Post AG saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu un ko Vācija nelikumīgi piešķīra, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, ir saderīgi ar iekšējo tirgu.
3. pants
Valsts garantija ir pastāvošs atbalsts, kas piešķirts Deutsche Post AG saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu un 108. panta 3. punktu.
4. pants
1. Vācija atgūst no Deutsche Post AG 1. pantā minēto nesaderīgo atbalstu, kas ir bijis Deutsche Post AG rīcībā laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz brīdim, kad salīdzinošā priekšrocība ir beigusi pastāvēt.
2. Saskaņā ar 1. pantu atmaksājamās summas tiek apliktas ar procentiem no tās dienas, kurā atbalsts ir nodots saņēmēja rīcībā, līdz to faktiskajai atmaksāšanai.
3. Procentus aprēķina uz dažādiem pamatojumiem saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu un Komisijas Regulu (EK) Nr. 271/2008 (110), ar ko groza Regulu (EK) Nr. 794/2004.
4. Sākot ar šā lēmuma paziņošanas dienu, Vācija nodrošina, ka Deutsche Post AG vairs negūst labumu no salīdzinošās priekšrocības par pakalpojumiem, kurus neregulē cena, saistībā ar apgrūtinājumu finansēšanu no cenas regulētajiem ieņēmumiem, ko bija apstiprinājis pasta pakalpojumu regulators.
5. pants
1. Atbalstu, kas minēts 1. pantā, atgūst nekavējoties un efektīvi saskaņā ar 4. pantu.
2. Vācija nodrošina, ka šis lēmums tiek īstenots četru mēnešu laikā pēc tā paziņošanas dienas.
6. pants
1. Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas dienas Vācija iesniedz Komisijai šādu informāciju:
a)
kopējais apjoms (pamatsumma un procenti), kas jāatgūst no Deutsche Post AG;
b)
sīks apraksts par pasākumiem, kas jau veikti un plānoti saskaņā ar šo lēmumu;
c)
dokumentārs pierādījums, ka Deutsche Post AG ir likts atmaksāt nesaderīgo atbalstu.
2. Vācija informē Komisiju par valsts pasākumu progresu, kas veikti, lai īstenotu šo lēmumu, līdz 1. pantā minētais nesaderīgais valsts atbalsts ir pilnībā atgūts. Pēc vienkāršas Komisijas prasības Vācija nekavējoties iesniedz jebkādu informāciju par pasākumiem, kas jau veikti un plānoti saskaņā ar šo lēmumu. Tā sniedz arī detalizētu informāciju par atbalsta un atmaksāšanas procentu apjomiem, kas jau atgūti no Deutsche Post AG.
7. pants
Šis lēmums ir adresēts Vācijas Federatīvajai Republikai.
Briselē, 2012. gada 25. janvārī