ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 8. března 2011
o státní podpoře ve věci C 24/09 (ex N 446/08) - Státní podpora pro energeticky náročné podniky, zákon o zelené elektřině, Rakousko
(oznámeno pod číslem K(2011) 1363)
(Pouze německé znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/528/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie a zejména na první pododstavec čl. 108 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, a zejména na čl. 62 odst. 1 písm. a) této dohody,
poté, co byly zúčastněné strany vyzvány k předložení připomínek v souladu s výše uvedenými ustanoveními (1) a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Dne 27. června 2008 oznámilo Rakousko předběžným oznámením svůj úmysl změnit platný rakouský zákon o zelené elektřině (dále jen „ZZE“), který Komise v roce 2006 schválila v jeho stávajícím znění jako podporu slučitelnou s vnitřním trhem (2). Dne 4. září 2008 Rakousko oznámilo nové znění ZZE, které je předmětem tohoto rozhodnutí Komise.
(2)
Komise si dopisem ze dne 28. října 2008 vyžádala doplňující informace. Poté, co byla zaslána upomínka, poskytlo Rakousko v dopise ze dne 22. prosince 2008 dodatečné informace. V návaznosti na setkání se zástupci Rakouska dne 11. února 2009 Komise dopisem ze dne 19. února 2009 požádala o další informace, které rakouské orgány poskytly v dopise ze dne 17. března 2009. Komise požádala dopisem ze dne 8. května 2009 o doplňující informace, které rakouské orgány poskytly v dopisech s daty 9. a 19. června 2009.
(3)
Dne 9. července 2008 Komise obdržela stížnost rakouské Spolkové komory pracovníků a zaměstnanců k ZZE, která se vztahuje k opatření ZZE ve prospěch energeticky náročných podniků.
(4)
Komise dne 22. července 2009 přijala hybridní rozhodnutí, kterým byla schválena opatření ve prospěch výrobců zelené elektřiny; Komise prohlásila tato opatření za slučitelná s Pokyny Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (dále jen „pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí“) (3), rozhodla však zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně mechanismu udělování výjimek v rámci ZZE pro energeticky náročné podniky (4).
(5)
Komise dopisem ze dne 23. července 2009 informovala rakouské orgány o tomto rozhodnutí a vyzvala je, aby poskytly všechny informace potřebné k posouzení tohoto opatření.
(6)
Komise zveřejnila své rozhodnutí v Úředním věstníku Evropské unie (5) a vyzvala zúčastněné strany, aby k opatření zaujaly stanovisko.
(7)
Dopisem ze dne 19. srpna 2009 požádaly rakouské orgány o prodloužení lhůty, které Komise dopisem ze dne 9. září 2009 schválila. Rakousko konečně dne 8. října 2009 sdělilo své stanovisko.
(8)
Mezitím rakouská Spolková komora pracovníků a zaměstnanců zaslala dopisem ze dne 7. října 2009 stanovisko k opatření ve prospěch energeticky náročných podniků. Toto stanovisko bylo sděleno rakouským orgánům spolu s výzvou, aby předložily své připomínky. Rakousko předložilo své stanovisko dne 23. prosince 2009 a dne 23. dubna 2010 poskytlo další informace.
(9)
V dopisech ze dne 21. června 2010 a 19. července 2010 si Komise od Rakouska vyžádala dodatečné informace, které Rakousko poskytlo dne 13. září 2010. Na žádost rakouských orgánů se dne 9. července 2010 uskutečnila schůzka Komise se zástupci Rakouska.
(10)
V dopise ze dne 24. listopadu 2010 rakouské orgány zdůraznily význam ZZE pro Rakousko a požádaly o to, aby bylo rozhodnutí v této věci přijato do počátku prosince 2010. Komise odpověděla na tento dopis dne 7. prosince 2010. Dne 9. prosince 2010 se uskutečnilo další setkání se zástupci Rakouska.
(11)
Dopisem ze dne 30. prosince 2010 rakouské orgány vzaly zpět své argumenty ve prospěch opatření předložené v průběhu řízení a požádaly Komisi o schválení mechanismu udělovaní výjimek pro energeticky náročné podniky. Komise na tento dopis odpověděla dne 25. ledna 2011.
2. PODROBNÝ POPIS OPATŘENÍ
(12)
Komise svým rozhodnutím ze dne 22. července 2009 schválila pozměněné znění ZZE; jedinou výjimkou byl § 22c ZZE, který obsahuje ustanovení o mechanismu udělování výjimek pro energeticky náročné podniky. Z tohoto důvodu se popis omezuje na tento mechanismus.
2.1 Popis mechanismu udělování výjimek pro energeticky náročné podniky
(13)
Podle 3. části ZZE uděluje Rakousko jednomu nebo více podnikům koncesi k plnění úkolů střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny (Ökostromabwicklungsstelle). Koncesionář je odpovědný zejména za nákup zelené elektřiny od výrobců za pevnou cenu a za prodej této zelené elektřiny za pevnou cenu společnostem dodávajícím elektřinu. Společnosti dodávající elektřinu jsou povinny odebírat určité procento své celkové nabídky od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny; toto procento odpovídá průměrnému podílu zelené elektřiny na celkové skladbě zdrojů energie v Rakousku.
(14)
Rakousko v současné době udělilo koncesi platnou v celé zemi pouze jedinému středisku pro nákup a prodej zelené elektřiny, a to středisku Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (dále jen „OeMAG“). OeMAG je soukromoprávní akciová společnost, která je kontrolována autorizovaným účetním. Dodatečný dohled nad OeMAG vykonávají rakouské spolkové ministerstvo hospodářství a práce a rakouský energetický regulační orgán E-Control GmbH. Zásadní prvky pro provádění opatření ve prospěch energeticky náročných podniků (např. způsoby distribuce elektřiny obchodníkům s elektřinou, cena, kterou mají obchodníci zaplatit, a příspěvek konečných spotřebitelů) jsou rakouskými orgány stanoveny předem formou zákona nebo nařízení. Spory mezi zúčastněnými podniky jsou vedeny u řádného soudu a nikoli ve správním řízení.
(15)
OeMAG je akciová společnost ve vlastnictví společností, které působí jako provozovatelé přenosové soustavy, bank a průmyslových podniků. Zatímco společnost Verbund-APG vlastní 24,4 % akcií, společnosti VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB), Investkreditbank AG a Smart Technologies vlastní každá 12,6 % podílů OeMAG. Verbund-APG je 100 % dceřiná společnost podniku Verbund-APG (rakouská elektrárenská akciová společnost, sdružený podnik), v níž 51 % podílů vlastní Rakouská republika. VKW Netz AG patří společnosti Illwerke AG, která je z 95,5 % ve vlastnictví spolkové země Vorarlbersko. TIWAG-Netz AG je ve vlastnictví společnosti TIWAG AG, která je 100 % vlastněna spolkovou zemí Tyrolsko; CISMO GmbH je ve vlastnictví společnosti Oesterreichische Kontrollbank AG a provozovatelů přenosové soustavy a elektrárenských a plynárenských společností, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB) je ve vlastnictví rakouských bank, Investkredit Bank AG je vlastněna především lidovými bankami (Volksbanken) a Smart Technologies je ve vlastnictví společnosti Siemens. Veřejně kontrolovaní podílníci tak drží 49,6 % a soukromě kontrolovaní podílníci 50,4 % akcií OeMAG. Komise nemá žádné důkazy o tom, že veřejně kontrolovaní podílníci mohou vykonávat kontrolu nad OeMAG nebo ji alespoň společně kontrolovat.
(16)
Na základě mechanismu uvedeného v § 22c odst. 1 ZZE mohou energeticky náročné podniky požádat své dodavatele elektřiny, aby jim nedodávaly zelenou elektřinu. Předpokladem je, že energeticky náročné podniky prokáží, že:
a)
mají nárok na proplacení energetické daně ve smyslu zákona o úhradě energetické daně (Energieabgabenvergütungsgesetz) a
b)
náklady na zelenou energii činí minimálně 0,5 % čisté hodnoty výroby.
Osvobození je udělováno na žádost rakouským energetickým regulačním orgánem Energie-Control GmbH.
(17)
Je-li osvobození uděleno, je společnostem dodávajícím elektřinu právně zakázáno vybírat od těchto velkých spotřebitelů elektřiny dodatečné náklady na zelenou elektřinu.
(18)
V § 22c odst. 5 ZZE je v tomto ohledu stanoveno, že „smlouvy mezi obchodníky s elektřinou a [velkými] konečnými spotřebiteli [elektřiny] [musejí] […] obsahovat povinné ustanovení, že těmto konečným spotřebitelům nebude […] dodávána zelená elektřina, která je obchodníkům s elektřinou přidělována střediskem pro nákup a prodej zelené elektřiny […], a že nedojde k přenesení dodatečných nákladů na zelenou elektřinu. Smluvní ustanovení, která jsou s tímto v rozporu, jsou neplatná“ (6).
(19)
Pokud bylo energeticky náročnému podniku schváleno osvobození od povinnosti odběru, musí podle § 22c odst. 2 ZZE odvést středisku OeMAG vyrovnávací částku ve výši 0,5 % čisté hodnoty výroby předchozího kalendářního roku.
2.2 Shrnutí obsahu rozhodnutí o zahájení řízení
(20)
Ve svém oznámení Rakousko uvedlo, že mechanismus udělování výjimek musí být posouzen nezávisle na obecném režimu podpor ve prospěch výrobců zelené elektřiny, neboť se týká pouze „soukromoprávního smluvního vztahu“ mezi energeticky náročnými podniky a obchodníky s elektřinou. Rakouské orgány argumentovaly, že osvobození nepředstavuje státní podporu a že i kdyby tomu tak bylo, byla by podpora analogicky slučitelná s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(21)
Komise již ve svém rozhodnutí o zahájení řízení dospěla k tomu, že - pokud jde o otázku existence podpory - „osvobození“ od mechanismu financování nemůže být posuzováno nezávisle na samotném mechanismu financování. Komise se domnívala, že „výjimka“ (osvobození) je podle definice neoddělitelně spojena s „pravidlem“ a že mechanismus udělování výjimek je nedílnou součástí obecného režimu, a tudíž musí být posuzován podle pravidel o státních podporách. Kromě toho mohou podle právních předpisů obchodníci s elektřinou, u nichž velký podíl zákazníků tvoří podniky s rozhodnutím o osvobození, požádat o osvobození od placení výkupní ceny, z čehož vyplývá, že by režim mohl způsobovat středisku OeMAG také přímé ztráty, čímž je posílen závěr, že se jedná o státní podporu (7).
(22)
Komise vyjádřila pochybnosti ohledně slučitelnosti mechanismu udělování výjimek s pravidly pro poskytování státní podpory. Z těchto důvodů Komise rozhodla zahájit formální vyšetřovací řízení ohledně mechanismu udělování výjimek.
(23)
Jelikož Komise ještě nevydala závěrečné rozhodnutí, poskytlo Rakousko výhody mechanismu udělování výjimek (8) na základě možnosti poskytování podpor ve výši až do 500 000 EUR v období od 1. ledna 2008 do 31. prosince 2010 předpokládané v dočasném rámci Společenství (9). Komise režim „Omezené částky slučitelných podpor podle dočasného rámce Společenství („rakouský režim malých podpor“)“ (N 47 a/2009) schválila (10). Režim lze použít u podniků, které se ke dni 1. července 2008 nenacházely v obtížích, a platí pro všechna hospodářská odvětví s výjimkou rybolovu a prvovýroby zemědělských produktů. Tohoto opatření využilo více než 2 000 podniků.
3. PŘIPOMÍNKY RAKOUSKA
(24)
Stejně jako před oznámením a během oznamovacího postupu Rakousko i nadále zastává stanovisko, že opaření ve prospěch energeticky náročných podniků nepředstavuje státní podporu, neboť se netýká státních prostředků a není selektivní.
(25)
I kdyby mechanismus udělování výjimek představoval státní podporu, mohl by být analogicky s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, článkem 25 nařízení Komise (ES) č. 800/2008 ze dne 6. srpna 2008, kterým se v souladu s články 87 a 88 Smlouvy o ES prohlašují určité kategorie podpory za slučitelné se společným trhem (obecné nařízení o blokových výjimkách) (11) (dále jen „obecné nařízení o blokových výjimkách“), a článkem 17 směrnice Rady 2003/96/ES ze dne 27. října 2003, kterou se mění struktura rámcových předpisů Společenství o zdanění energetických produktů a elektřiny (12) (dále jen „směrnice o zdanění energie“) prohlášen za slučitelný s vnitřním trhem.
3.1 Státní prostředky a přičitatelnost státu
(26)
Pokud jde o státní prostředky, Rakousko zastává názor, že ZZE je analogický s německým zákonem o obnovitelných energiích (EEG), který podle rakouských orgánů nezatěžuje státní prostředky. Rakousko v tomto ohledu odkazuje na rozsudek Soudního dvora ve věci PreussenElektra (13).
(27)
Podle názoru Rakouska vykazují mechanismy udělování výjimek v rámci ZZE a EEG tyto společné znaky:
a)
v obou systémech nesou dodatečné náklady vyplývající z garantované výkupní ceny dodavatelé elektřiny, kteří musejí nakupovat určitý podíl energie z obnovitelných zdrojů za pevnou cenu;
b)
v obou systémech nejsou dodavatelé elektřiny povinni nakupovat zelenou elektřinu pro zákazníky, kteří jsou osvobozeni od povinnosti odběru zelené elektřiny;
c)
v obou systémech existuje pro účastníky trhu, kteří nejsou pověřeni veřejnou službou, povinnost nakupovat od výrobců zelenou elektřinu; tito účastníci trhu jsou ze zákona oprávněni přenést dodatečné náklady na dodavatele elektřiny, přičemž povinnost odběru a ceny jsou stanoveny zákonem;
d)
v obou systémech regulační orgán ověřuje, zda v případě podniků, které mají povinnost odebírat od výrobců zelenou elektřinu, nedošlo k nadměrné kompenzaci.
(28)
Komise ve svém rozhodnutí o zahájení řízení v bodech 42 až 48 vysvětlila, proč a v jakém ohledu je posuzované opatření srovnatelné s opatřením, o kterém rozhodl Soudní dvůr ve věci Essent (14). Rakousko tento výsledek napadá z následujících důvodů:
a)
OeMAG nepředstavuje subjekt, který by byl státem pověřen výběrem poplatků. V této souvislosti rakouské orgány opětovně poukazují na Německo, kde podle jejich názoru hrají provozovatelé sítě naprosto stejnou úlohu jako OeMAG;
b)
OeMAG je soukromým podnikem a nikoli veřejnoprávním subjektem jako subjekty, kterých se týkaly rozsudky ve věcech Air France (15) a Salvat Père (16). V této souvislosti Rakousko zdůrazňuje, že stát nemá ani pravomoc jmenovat členy managementu nebo dozorčí rady, ani právo veta ohledně rozhodnutí OeMAG, ani pravomoc dozoru. Stát rovněž nemá pravomoc přebírat úlohu OeMAG;
c)
spory týkající se OeMAG jsou vedeny u řádných soudů;
d)
jediná veřejná kontrola, které OeMAG podléhá, je následná kontrola ze strany rakouského účetního dvora;
e)
žádné případné ztráty OeMAG nejsou hrazeny ze státního rozpočtu; úloha veřejných orgánů se omezuje na stanovování cen pro nákup a prodej zelené elektřiny. Státní rozpočet tudíž není zatížen, jako tomu bylo ve věcech Sloman Neptun (17) a Pearle (18);
f)
společnost Energie-Control GmbH nemá žádný prostor pro volné uvážení ohledně udělování osvobození podle § 22c ZZE;
g)
celková částka, kterou dodavatelé elektřiny zaplatí středisku OeMAG, není mechanismem udělování výjimek dotčena. Mění se pouze rozdělení celkové částky mezi různé kategorie konečných spotřebitelů.
3.2 Selektivita
(29)
Rakousko uvádí, že osvobození energeticky náročných podniků nepředstavuje státní podporu, neboť není selektivní.
(30)
Rakousko připomíná, že energeticky náročné podniky jsou osvobozeny od financování podpory pro výrobce zelené elektřiny jen částečně. Musejí zaplatit vyrovnávací částku ve výši 0,5 % své čisté hodnoty výroby přímo středisku OeMAG a tudíž nadále přispívají k financování podpory pro výrobce zelené elektřiny.
(31)
Rakousko na základě věci Adria-Wien Pipeline (19) tvrdí, že opatření není ani de iure omezené na určitá hospodářská odvětví, ani de facto selektivní. I kdyby se zjevně jednalo o selektivitu, je to v každém případě oprávněné logikou systému.
(32)
Selektivita de iure: Podle ZZE nejsou pro podporu způsobilá jen určitá hospodářská odvětví nebo podniky určité velikosti, ani se nepočítá s jinými kritérii selektivity. Rakousko své tvrzení podporuje argumentem, že z judikatury nevyplývá žádný odkaz, že pouhým stanovením určité čisté hodnoty výroby je splněno kritérium „selektivity“ potřebné pro existenci státní podpory. Kromě toho Rakousko poukazuje na to, že opatření nepředpokládá omezení na určitá hospodářská odvětví, ohledně velikosti podniku nebo jiná selektivní kritéria, a zdůrazňuje, že opatření se na základě časově omezeného režimu týká 19 různých hospodářských odvětví a asi 2 300 podniků. Z tohoto důvodu opatření není selektivní de iure.
(33)
Selektivita de facto: Podle názoru rakouských orgánů dokazuje vysoký počet hospodářských odvětví a podniků, které mechanismus udělovaní výjimek využívají, a skutečnost, že opatření nepočítá s žádným omezením na určitá hospodářská odvětví, ohledně velikosti podniku nebo jinými selektivními kritérii, že opatření je de facto obecným opatřením. Toto stanovisko může být podpořeno věcí Adria-Wien Pipeline. Rakousko udává, že Soudní dvůr v této věci posoudil částečné proplacení energetické daně, které bylo přiznáno podnikům, jejichž energetické daně překročily 0,35 % jejich čisté hodnoty výroby. Soudní dvůr uvedl: „(…) vnitrostátní opatření, která předpokládají částečnou náhradu energetických daní ze zemního plynu a elektrické energie, nepředstavují státní podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES (…) [nyní článek 107 SFEU], pokud jsou poskytována všem podnikům v daném státě nezávisle na předmětu jejich činnosti (20).“
(34)
Odůvodnění logikou systému: Pokud jde o strukturu mechanismu refinancování a udělování výjimek, Rakousko se domnívá, že diferenciace financování byla stanovena analogicky s dalšími systémy financovanými daněmi a odvody. Jelikož taková diferenciace zohledňuje kapacitu podniků, odpovídá logice systému, a tudíž nepředstavuje podporu. Rakousko se domnívá, že Komise zastávala toto stanovisko také ve dvou dřívějších rozhodnutích o státních podporách (21).
(35)
Rakousko dále poukazuje na to, že mechanismus udělování výjimek nemá negativní vliv na přínosy pro životní prostředí, které má ZZE, jelikož se objem podpor na výrobu zelené elektřiny nesnížil. Pouze snížením environmentálních nákladů pro určité podniky je možné vytvořit udržitelný mechanismus financování zelené elektřiny, který je nezbytný pro zajištění podpory obnovitelných zdrojů energie.
3.3 Slučitelnost
(36)
Ohledně slučitelnosti Rakousko uvádí, že by ustanovení kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a mechanismus udělování výjimek mohly být použity analogicky.
(37)
Kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (bod odůvodnění 151 až 159) obsahuje předpisy týkající se státních podpor poskytovaných v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně. Předpokládají se dva typy posouzení: podpory v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně v případě ekologických daní upravovaných Společenstvím jsou tak považovány za slučitelné s vnitřním trhem, pokud příjemci podpory platí alespoň minimální úroveň daně stanovené směrnicí o zdanění energie (22). Pokud opatření předpokládá snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně v případě ekologických daní upravovaných Společenstvím, které překračují tuto minimální úroveň daně, nebo snížení a osvobození v případě ekologických daní neupravovaných Společenstvím, musejí členské státy předložit podrobné údaje o nezbytnosti a přiměřenosti daného opatření.
(38)
V této souvislosti Rakousko navrhuje analogické použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, která se vztahuje na opatření v podobě snížení ekologické daně nebo osvobození od ekologické daně. Podle tvrzení Rakouska může být opatření posuzováno analogicky zejména s ustanoveními o ekologických daních upravovaných Společenstvím. Na tomto právním základě lze mechanismus udělování výjimek prohlásit za slučitelný s vnitřním trhem, pokud příslušné podniky i nadále platí minimální úroveň daně stanovenou ve směrnici o zdanění energie, tedy 0,5 EUR/MWh, což v tomto případě již platí. Z toho vyplývá, že dodatečné osvobození od systému výkupní ceny v podobě částečného osvobození od poskytování příspěvku na jeho financování je možné považovat za slučitelné s vnitřním trhem, neboť zbývající částka k financování podpory na výrobu zelené elektřiny i nadále představuje doplněk k minimální dani z elektřiny.
(39)
Rakousko se domnívá, že mechanismus udělování výjimek přinejmenším nepřímo přispívá k vyšší úrovni ochrany životního prostředí. V této souvislosti je mechanismus udělování výjimek nutný, aby se umožnilo celkové zvýšení částky, kterou spotřebitelé elektřiny platí za zelenou elektřinu.
(40)
Rakouské orgány toto tvrzení dokládají porovnáním znění bodu odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách (23). Porovnáním formulace z obecného nařízení o blokových výjimkách v několika jazykových verzích dospěly rakouské orgány k závěru, že článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách je pojat šířeji než bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí: zatímco snížení ekologických daní podle bodu odůvodnění 152 pokynů předpokládají zcela harmonizované daně z energie, lze z článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách odvodit, že úlevy na ekologických daních - jako jsou úlevy na dani z elektřiny podle směrnice o zdanění energie - jsou vyňaty již tehdy, pokud jsou v souladu se směrnicí o zdanění energie (směrnice 2003/96/ES). Z toho by vyplývalo, že předpisy týkající se daňových úlev, které jsou stanoveny ve směrnici o zdanění energie, jsou obsaženy také v mechanismu udělovaní výjimek pro energeticky náročné podniky. Logiku, hodnocení a regulační prvky směrnice o zdanění energie a na ni odkazující předpisy, jako je článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách, lze proto použít na navrhovaný mechanismus udělování výjimek. Jak mechanismus udělování výjimek, tak rakouský systém poplatků za spotřebu elektřiny tak splnily podmínky směrnice o zdanění energie a jsou proto podle článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách oprávněné, příp. analogicky s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách slučitelné s vnitřním trhem (24).
(41)
V této souvislosti rakouské orgány připomínají, že se během přípravy kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí objevily ze strany členských států kritické reakce. Rakousko dále odkazuje na „Společný dokument o revizi Pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a směrnice o zdanění energie“ ze dne 7. prosince 2006 (25). V tomto společném dokumentu bylo zdůrazněno, že členské státy potřebují flexibilitu, aby mohly provádět smysluplné diferenciace. K povaze a logice ekologických daní a odvodů patří také osvobození nebo diferenciované sazby. Členské státy se tímto vyslovily pro široký výklad pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a obecného nařízení o blokových výjimkách.
(42)
Rakousko nakonec podrobně uvádí, že podobné systémy existují také v dalších členských státech, a zdůrazňuje, že ZZE je ve velké míře srovnatelný s ustanoveními německého zákona o obnovitelných energiích (EEG). Jelikož rakouské energeticky náročné podniky konkurují podnikům v jiných členských státech (např. v Německu) a ve třetích zemích, má mechanismus udělování výjimek zásadní význam pro to, aby se zabránilo znevýhodnění v mezinárodní hospodářské soutěži.
4. STANOVISKA TŘETÍCH STRAN
(43)
Po zahájení formálního vyšetřovacího řízení předložila stanovisko rakouská Spolková komora pracovníků a zaměstnanců. Tato komora, která má 3,2 milionu členů, se domnívá, že systém financování ZZE představuje státní podporu. Kromě toho nesdílí názor Rakouska o slučitelnosti mechanismu udělování výjimek ve prospěch velkých spotřebitelů elektřiny s pravidly pro poskytování státní podpory. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců zdůrazňuje, že mechanismus vede k dodatečnému zatížení malých a středních podniků a domácností, které jsou povinny nést dodatečné náklady spojené se zelenou elektřinou, aniž by byly hlavními spotřebiteli. Tato situace vede k narušení hospodářské soutěže na úkor malých a středních podniků.
(44)
Spolková komora pracovníků a zaměstnanců ve svém stanovisku odkazuje na rozhodnutí Komise ze dne 4. července 2006 (26), v němž Komise výkupní ceny již posoudila jako státní podporu. Jelikož se od té doby právní rámec pro výkupní ceny nezměnil, představuje systém podpor navrhovaný ve znění ZZE z roku 2008 i nadále státní podporu. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců se proto ptá, jak může Rakousko nyní zastávat odlišný postoj, než vyjádřilo v oznámení dřívějšího znění ZZE.
(45)
Komora nesdílí postoj Rakouska, že lze osvobození velkých spotřebitelů od povinnosti odběru, kterou upravuje ZZE, postavit na stejnou úroveň se stropem daně z energie. S odkazem na dřívější rozhodnutí Komise o schválení stropu daně z energie by Rakousko nyní neoprávněně požádalo také o schválení mechanismu udělování výjimek pro velké odběratele elektřiny. Spolková komora pracovníků a zaměstnanců se však domnívá, že tato analogie je nepřípustná.
(46)
Strop daně z energie tak představuje daňovou podporu, s jejíž pomocí má být alespoň nepřímo dosaženo zlepšení ochrany životního prostředí, zatímco osvobození od povinnosti odběru pro energeticky náročné podniky nemůže z důvodu chybějících ekologických cílů spadat pod pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(47)
Jelikož ZZE upravuje zejména osvobození velkých spotřebitelů od této povinnosti odběru, nemůže být toto ustanovení považováno za snížení nebo osvobození od ekologické daně ve smyslu kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(48)
I kdyby bylo možné kapitolu 4 použít analogicky, nebyl by mechanismus udělování výjimek slučitelný s příslušnými ustanoveními z těchto důvodů: Opatření neobsahuje žádné omezení na 10 let. Kromě toho by mohlo být případné zvýšení výrobních nákladů v příslušných hospodářských odvětvích (např. v odvětví papíru, oceli) přeneseno na odběratele, neboť cenová elasticita je za stávajících tržních podmínek dostatečně velká. Tímto mechanismus udělování výjimek nesplňuje podmínku uvedenou v bodě odůvodnění 158 písm. c) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(49)
Osvobození by dále ani nebylo přiměřené, neboť energeticky nároční spotřebitelé nemusejí odebírat zelenou elektřinu, tudíž by došlo ke zpoždění ve vývoji cen alternativní energie směrem k tržním cenám. Malé a střední podniky a domácnosti by kromě toho hradily dodatečné náklady na výrobu zelené elektřiny samy, přestože spotřebovávají jen malé množství energie. Proto není splněna ani podmínka uvedená v bodě odůvodnění 159 písm. a) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(50)
Neexistují ani žádné dohody ve smyslu bodu odůvodnění 159 písm. c) pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, které by příslušné velké spotřebitele elektřiny zavazovaly k dosažení cílů stanovených v ZZE. Mechanismus udělování výjimek ve prospěch velkých spotřebitelů tedy neslouží k tomu, aby se zvýšila jejich energetická účinnost nebo ekologické využívání energie, nýbrž je naopak vylučuje z veškeré účasti na dosahování ekologických cílů na úrovni EU.
(51)
Z hlediska Spolkové komory pracovníků a zaměstnanců je proto příslušný § 22 ZZE zvláštní provozní podporou, která nespadá pod pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, neboť nemá žádný přínos pro životní prostředí. Jelikož podpora není časově omezená, ani se postupem času nesnižuje, a časem by mohla vést k narušení hospodářské soutěže především na úkor malých a středních podniků, neměla by být podle Komory schválena.
5. POSOUZENÍ OPATŘENÍ
(52)
Komise posoudila oznámené opatření na základě článku 107 a násl. SFEU a článku 61 a násl. Dohody o EHP (27).
(53)
Komise nejprve poukazuje na to, že oznámený zákon obsahuje dvě samostatná opatření, která byla obě v rámci rozhodnutí Komise ze dne 22. července 2009 posouzena z hlediska státní podpory (28). Na jedné straně ZZE počítá s podporami ve formě výkupních cen ve prospěch výrobců zelené elektřiny. Na druhé straně obsahuje ZZE doložku, podle které mohou být energeticky náročné podniky - za určitých podmínek - (částečně) osvobozeny od povinnosti platit výkupní cenu. Komise ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 schválila výkupní ceny ve prospěch výrobců zelené elektřiny jako podporu slučitelnou s vnitřním trhem, zároveň však vyjádřila pochybnosti o slučitelnosti mechanismu udělování výjimek s pravidly pro poskytování státní podpory. Z tohoto důvodu zahájila pro tuto část ZZE formální vyšetřovací řízení. Komise ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 sice schválila podporu výrobcům zelené elektřiny jako státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem, nezaujala však konečné stanovisko k otázce, zda osvobození energeticky náročných podniků od povinnosti odběru představuje státní podporu, a pokud ano, zda je mechanismus udělování výjimek slučitelný s pravidly pro poskytování státní podpory. Tyto otázky byly předmětem formálního vyšetřovacího řízení, které předcházelo tomuto rozhodnutí. Jak je vysvětleno níže, je však klasifikace finančních prostředků rozdělovaných prostřednictvím OeMAG mezi výrobce zelené elektřiny jako státních zdrojů v rozhodnutí ze dne 22. července 2009 důležitá pro zjišťování státních zdrojů v mechanismu, který osvobozuje energeticky náročné podniky od přispívání k těmto prostředkům.
5.1 Existence státní podpory
(54)
Opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, pokud 1) zvýhodňuje příjemce podpory, 2) je financované státem nebo ze státních prostředků, 3) zvýhodňuje jednotlivé podniky nebo odvětví výroby a 4) pokud může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušuje nebo může narušit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
5.1.1 Zvýhodnění
(55)
Vyplývá-li údajné zvýhodnění z osvobození nebo částečného osvobození od regulačního poplatku, je třeba výslovně objasnit, zda státní opatření v rámci zákonného systému zvýhodňuje určité podniky nebo odvětví výroby ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU oproti jiným podnikům, které se z hlediska účelu daného opatření nacházejí de jure a de facto ve srovnatelné situaci (29).
(56)
V tomto případě mělo být cílem daného opatření získat od spotřebitelů elektřiny příjmy, kterými by se financovala výroba zelené elektřiny. Energeticky náročné podniky se nacházejí de jure a de facto ve stejné situaci jako všichni ostatní spotřebitelé elektřiny, neboť všichni spotřebovávají elektřinu a odebírají svou elektřinu od dodavatelů, kteří jsou zase povinni nakupovat určité množství zelené elektřiny za zákonem nebo nařízením stanovenou pevnou cenu (zúčtovací cenu). Pokud neexistuje mechanismus udělování výjimek, platí energeticky náročné podniky dodavatelům elektřiny dodatečné náklady na zelenou elektřinu, které jsou zahrnuty do jejich vyúčtování za elektřinu. Tak dodavatelé elektřiny předávají své dodatečné náklady vyplývající z jejich povinnosti nakupovat zelenou elektřinu od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny. Zároveň ostatní spotřebitelé elektřiny, kteří se nacházejí ve stejné skutkové a právní situaci, neboť všichni nakupují elektřinu, tuto možnost nemají. Z tohoto důvodu mechanismus udělování výjimek zvýhodňuje energeticky náročné podniky oproti všem ostatním spotřebitelům elektřiny.
(57)
Na základě osvobození poskytnutého společností E-Control GmbH však mají energeticky náročné podniky nárok na to, aby jim nebyla dodávána zelená elektřina, a dodavatelům elektřiny je zákonem zakázáno přenášet na osvobozené podniky náklady, které jim vznikají v důsledku jejich závazku nakupovat zelenou elektřinu od střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny. Namísto toho energeticky náročné podniky odvádějí tomuto středisku 0,5 % své čisté hodnoty výroby.
(58)
Z tohoto důvodu mechanismus udělování výjimek vede k tomu, že je příspěvek energeticky náročných podniků k příjmům střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny od určité výše omezen. Jsou tedy ve smyslu právních předpisů osvobozeny od poplatku, který by v obvyklých tržních podmínkách musely uhradit. Z toho plyne, že podniky, které mohou využít mechanismu udělování výjimek, jsou zvýhodněny.
(59)
Podle údajů rakouských orgánů by úleva mohla ročně činit celkem až 44 mil. EUR (30). Opatření tudíž pro tyto energeticky náročné podniky představuje zvýhodnění.
5.1.2 Státní prostředky a přičitatelnost státu
Podle ustálené judikatury může být výhoda definována jako státní podpora ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU pouze tehdy, pokud je přidělena přímo nebo nepřímo ze státních prostředků a použití těchto prostředků lze přičíst státu (31).
(60)
V tomto ohledu předložilo Rakousko dvojí tvrzení. Za prvé, prostředky spadající pod kontrolu střediska OeMAG nelze přičítat státu. Za druhé, i kdyby byly prostředky kontrolované OeMAG přičitatelné státu, snížení příjmů OeMAG v důsledku mechanismu udělování výjimek neznamená snížení státních prostředků, neboť na úrovni nižší než je středisko OeMAG (tedy na úrovni energeticky náročných spotřebitelů a obchodníků s elektřinou) nedochází k účasti státu.
(61)
Komise zjišťuje, že mechanismus udělování výjimek pro energeticky náročné podniky snižuje příjmy střediska pro nákup a prodej zelené elektřiny (OeMAG), neboť dodavatelé elektřiny nemusejí kupovat zelenou elektřinu pro energeticky náročné podniky, kterým bylo poskytnuto osvobození, a přímé platby energeticky náročných podniků středisku OeMAG jsou nižší než částky, jež by OeMAG získalo, kdyby energeticky náročné podniky nebyly osvobozeny.
(62)
Komise proto musí zjistit, zda prostředky kontrolované střediskem pro nákup a prodej zelené elektřiny OeMAG představují na základě ZZE státní prostředky. Pokud by tomu tak bylo, vedlo by posuzované opatření ke snížení státních příjmů, a tudíž by bylo financované ze státních prostředků.
(63)
Ve věci Essent (32) byla společnost SEP, jež je ve vlastnictví různých nizozemských výrobců elektřiny, pověřena státem provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tedy výběrem poplatků uložených uživatelům energetické sítě. Podle právních předpisů mohla společnost SEP použít příjmy z odvodů pouze k zákonem stanovenému účelu, tj. k vyrovnání uvízlých nákladů, které vznikly elektrárenským společnostem v souvislosti s liberalizací trhu s elektřinou.
(64)
Podle rozsudku Soudního dvora představují odvody vybírané společností SEP státní prostředky, jelikož jsou splněny následující podmínky:
a)
příplatek k ceně je odvodem, který byl uložen soukromým podnikům aktem orgánu veřejné správy (bod odůvodnění 47 a 66 rozsudku);
b)
společnost SEP byla státem pověřena provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tj. výběrem poplatku (bod odůvodnění 68);
c)
společnost SEP nemá žádnou možnost používat výnos z poplatku k jiným než zákonem stanoveným účelům a je v tomto úkolu přísně kontrolována (bod odůvodnění 69).
(65)
Z rozsudku jasně vyplývá, že případ PreussenElektra není srovnatelný, jelikož v německém rámci, který byl Soudním dvorem posuzován, podle rozsudku “…podniky nebyly státem oprávněny, aby spravovaly státní prostředky, ale měly povinnost výkupu prostřednictvím svých vlastních finančních prostředků.“ (33) Komise poté ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 poznamenala, že v daném případě bylo středisko OeMAG zřízeno rakouským státem, který mu udělil licenci, a na základě statutu bylo pověřeno úkolem spravovat prostředky určené na podporu zelené elektřiny. Z toho Komise vyvodila, že soukromá povaha střediska OeMAG nepostačuje ke zjištění, že opatření neobsahuje státní podporu. Komise zejména zjistila, že oznámené opatření není srovnatelné se systémem PreussenElektra. Zatímco rámec případu PreussenElektra upravoval pouze obchodní vztah mezi soukromými podniky bez zásahu zprostředkujícího subjektu, rakouský zákon o zelené elektřině pověřil středisko OeMAG vybíráním a rozdělováním prostředků určených na podporu výroby zelené elektřiny.
(66)
Soudní dvůr mimo to případ odlišuje od právních věcí Pearle a PreussenElektra. Ve věci Pearle nebylo použití prostředků vybíraných profesním subjektem úředně předepsáno, nýbrž bylo soukromou reklamní kampaní. Ve věci PreussenElektra použily soukromé společnosti dodávající elektřinu, na které se vztahovala povinnost odběru zelené elektřiny za pevnou cenu, své vlastní prostředky, a nikoli příjmy z poplatku vybíraného pro stát (body 72 až 74).
(67)
Komise proto musí posoudit, zda středisko OeMAG v daném případě bylo podobně jako společnost SEP státem pověřeno výběrem a správou poplatku nebo zda OeMAG používalo své vlastní prostředky stejně, jako tomu bylo ve věci PreussenElektra (34).
(68)
Existence podpory: Komise musí nejprve zjistit, zda prostředky vybírané střediskem OeMAG představují poplatek. Komise k tomu poznamenává, že § 10 a § 19 ZZE zavazují dodavatele elektřiny k tomu, aby odebírali určité množství zelené elektřiny za cenu vyšší, než je tržní cena; tato cena je tzv. zúčtovací cena. Podle § 22b ZZE je výše zúčtovací ceny stanovována každoročně spolkovým ministrem hospodářství a práce; § 22b ZZE stanoví standardní hodnoty. Z tohoto důvodu rozdíl mezi tržní cenou elektřiny a zúčtovací cenou stanovenou aktem veřejného orgánu představuje poplatek za elektřinu. V daném případě a na rozdíl od případu PreussenElektra není tato částka placena jiným účastníkům na trhu, kteří provádějí obvyklé obchodní činnosti, takže Soudní dvůr vycházel z toho, že se tam nejedná o státní prostředky. V tomto případě se naopak platí subjektu, který je zvláště pověřen výběrem a rozdělením těchto prostředků výlučně pro účely veřejného zájmu.
(69)
Jmenování soukromého subjektu pro výběr a správu poplatku: ZZE počítá s tím, že tento poplatek nebude vybírán státem, nýbrž právním subjektem, který vlastní koncesi jako středisko pro nákup a prodej zelené elektřiny. OeMAG je nyní střediskem s koncesí pro nákup a prodej zelené elektřiny pro celé území Rakouska. Prostřednictvím této koncese je OeMAG pověřeno provozováním služby obecného hospodářského zájmu, tedy výběrem poplatků ve formě zúčtovací ceny od všech dodavatelů elektřiny.
(70)
Dodavatelé elektřiny se mohou obecně sami rozhodnout, zda poplatek přenesou na spotřebitele, a z hospodářského hlediska lze předpokládat, že tak zpravidla také činí. ZZE jim však zakazuje přenášet poplatek na energeticky náročné podniky, které jsou podle § 22c ZZE osvobozeny od povinnosti odběru zelené elektřiny.
(71)
Komise z toho vyvozuje, že středisko OeMAG bylo státem pověřeno provozováním služby obecného hospodářského zájmu vybírat a spravovat tento poplatek.
(72)
Použití prostředků k zákonem stanovenému účelu a kontrola prostředků: Komise zjistila, že OeMAG musí podle § 23 ZZE spravovat příjmy ze zúčtovací ceny na zvláštním bankovním účtu. Prostředky převedené na tento účet smí být použity výlučně k odběru zelené elektřiny. OeMAG musí kdykoli umožnit spolkovému ministrovi hospodářství a práce a rakouskému účetnímu dvoru nahlédnout do veškerých podkladů souvisejících s tímto účtem. Nezávisle na struktuře vlastníků OeMAG je rakouský účetní dvůr podle § 15 ZZE povinen provádět u střediska OeMAG následné kontroly.
(73)
Komise z toho vyvozuje, že OeMAG musí prostředky používat k zákonem stanovenému účelu a že stát provádí přísnou kontrolu použití prostředků.
(74)
Z tohoto důvodu Komise dospěla k závěru, že v souladu s věcmi Essent a Steinike představují prostředky vybírané a spravované střediskem OeMAG státní prostředky.
(75)
Rakousko uvedlo celou řadu argumentů, proč je situace OeMAG srovnatelná s věcí PreussenElektra a nikoli s věcí Essent. Jak bude patrné z následujících bodů odůvodnění, tyto argumenty při bližším posouzení neobstojí.
(76)
Úvodem Komise poznamenává, že Rakousko porovnávalo zákon o zelené elektřině s dřívějším a stávajícím německým zákonem o obnovitelných energiích a že uvedlo rozsudek Soudního dvora ve věci PreussenElektra ze dne 13. března 2001 (35). Toto srovnání ovšem není pro danou otázku relevantní. V tomto rozhodnutí Komise posuzuje pouze navrhované opatření a nebude posuzovat německou nebo srovnatelnou legislativu, jelikož každý případ musí být posuzován na základě svých vlastních okolností. S ohledem na předložená tvrzení bylo v každém případě zjištěno, že rakouská legislativa se značně odchyluje od německého zákona, který byl posuzován v případě PreussenElektra. V rozsudku PreussenElektra Soudní dvůr zjistil, že pouze výhody, které byly poskytnuty přímo státem nebo soukromým subjektem jmenovaným nebo zřízeným státem, mohou obsahovat státní prostředky. Poté Soudní dvůr zjistil, že povinnost soukromých podniků dodávajících elektřinu odebírat elektřinu nevede k přímému nebo nepřímému přenosu státních prostředků. Oznamovaný rámec tudíž není totožný s rámcem posuzovaným v rozsudku PreussenElektra. Jak je vysvětleno v rozhodnutí ze dne 22. července 2009, Komise zjistila, že rakouský systém obsahuje prostředky, které lze přičíst státu. Především Komise zjistila, že rakouský systém se od německého systému odlišuje natolik, že počítá se zprostředkujícím subjektem jmenovaným státem (např. OeMAG) a že stát sleduje a kontroluje vybírání a rozdělování prostředků, které jsou tímto subjektem spravovány. Kromě toho Komise zjistila, že by rakouský systém mohl rovněž umožňovat přímé platby státu středisku OeMAG.
(77)
Ohledně německého zákona o obnovitelných energiích je třeba poznamenat, že není předmětem tohoto oznámení, že Komise dosud toto opatření neposuzovala a tudíž nepřistoupí na jednotlivé prvky údajné analogie mezi zákonem o zelené elektřině a stávajícím zákonem o obnovitelných energiích.
(78)
Rakousko kromě toho uvádí, že OeMAG je soukromým podnikem a nikoli veřejnoprávním subjektem jako subjekty, kterých se týkaly rozsudky ve věcech Air France a Salvat Père. Rakouské orgány mohou OeMAG kontrolovat pouze následnou kontrolou účtů a odebráním koncese.
(79)
Komise v tomto ohledu s odkazem na případ Essent poukazuje na to, že není podstatné, zda stát pověří výběrem a správou příjmů z poplatku soukromý nebo veřejný subjekt. Z výkladu Soudního dvora není jasné, zda byla společnost SEP ve veřejném nebo soukromém vlastnictví, proto tato skutečnost není pro posouzení relevantní. To je v souladu s bodem odůvodnění 106 závěrů generálního advokáta Mengozziho ve věci Essent a s rozsudkem Soudního dvora ve věci Steinike (36).
(80)
Okolnost, že OeMAG je soukromě kontrolovaným podnikem, tedy nevylučuje existenci státních prostředků. Rozhodující otázkou spíše je, zda bylo středisko OeMAG státem pověřeno výběrem a správou poplatku.
(81)
Rakousko dále uvádí, že státní rozpočet nekryje žádné případné ztráty střediska OeMAG a úloha veřejných orgánů je omezena na stanovení cen za nákup a prodej zelené elektřiny. Státní rozpočet tudíž není zatížen, jako tomu bylo ve věcech Sloman Neptun a Pearle.
(82)
V tomto ohledu Komise s odkazem na věc Essent zdůrazňuje, že prostředky, které mají k dispozici soukromé subjekty pověřené státem výběrem a správou poplatku, představují státní prostředky. Tudíž je sleva týkající se výše poplatku, který musí zaplatit určité podniky, na něž se tento poplatek vztahuje, dostačující na to, aby představovala zátěž pro stát.
(83)
S ohledem na tvrzení Rakouska, podle kterého společnost Energie-Control GmbH nemá při udělování osvobození od povinnosti odběru pro energeticky náročné podniky žádný prostor pro vlastní uvážení, Komise odkazuje na výklad generálního advokáta Mengozziho, jenž v bodu odůvodnění 109 svých závěrů ve věci Essent vyložil, že pro posouzení otázky, zda určité prostředky představují státní prostředky, není podstatné, zda zprostředkující subjekt pověřený státem výběrem a správou poplatků disponuje prostorem pro vlastní uvážení.
(84)
Ohledně posledního tvrzení Rakouska, totiž že celková částka zaplacená dodavateli elektřiny středisku OeMAG není mechanismem udělování výjimek dotčena a že se mění pouze rozdělení celkové částky na různé kategorie konečných spotřebitelů, Komise upozorňuje na to, že okolnost, že ztráty na státních prostředcích jsou vyrovnávány navýšením státních příjmů z jiných zdrojů, rovněž není z hlediska využití státních prostředků relevantní. Rozhodující spíše je, že je jeden podnik zvýhodňován a tato výhoda vede ke snížení příjmů státu od tohoto podniku. Rozumí se samo sebou, že stát si nakonec musí najít jiné zdroje příjmů, aby ztráty vyrovnal.
(85)
Komise dospěla k závěru, že skutkový stav v daném případě odpovídá skutkovému stavu posuzovanému v případech Essent a Steinike; veškerá kritéria pro existenci státních prostředků stanovená v posledně jmenovaných případech jsou splněna. Posuzované opatření je tudíž financováno ze státních prostředků.
(86)
Využívání prostředků kontrolovaných střediskem OeMAG je upravováno zákonem o zelené elektřině. Proto lze využívání prostředků přičíst státu.
(87)
Z výše uvedeného vyplývá, že v důsledku mechanismu udělování výjimek dochází ke ztrátám státních prostředků, tudíž je přičitatelný státu.
5.1.3 Selektivita opatření
(88)
Komise připomíná možnost, že opatření se sice - teoreticky - jeví jak ve vztahu k podnikům, tak ve vztahu k hospodářským odvětvím neutrální, přesto by však - prakticky - mohlo být selektivní.
(89)
Rakousko uvádí, že mechanismus udělování výjimek není státní podporou, neboť není selektivní, ale představuje spíše všeobecné opatření, které je otevřené všem podnikům a hospodářským odvětvím. Rakousko za prvé uplatňuje, že prahová hodnota 0,5 % v oznamovaném režimu nezahrnuje žádná omezení ve vztahu k určitým hospodářským odvětvím, k velikost podniku nebo jiná selektivní kritéria (37). Za druhé Rakousko zjišťuje, že opatření se de facto týká 2 300 podniků z 19 různých hospodářských odvětví, což ukazuje, že opatření je - ve skutečnosti - otevřené všem podnikům a hospodářským odvětvím.
(90)
Opatření je selektivní, pokud zvýhodňuje jen určité podniky nebo určitá hospodářská odvětví. Naopak není selektivní, platí-li pro všechny podniky v dané zemi nezávisle na předmětu jejich činnosti.
(91)
Pokud jde o první argumentaci, Komise zjistila, že prahová hodnota 0,5 % nepostačuje k tomu, aby byl oznamovaný režim označen jako všeobecné opatření. Komise naopak zjistila, že v důsledku této prahové hodnoty nemohou oznamované opatření využít všechny podniky v zemi.
(92)
Rakousko uvádí, že oznamované opatření je vyhrazeno podnikům, jejichž náklady v důsledku jejich příspěvku na podporu zelené elektřiny vzrostly o více než 0,5 % čisté hodnoty výroby. Komise zjistila, že se tyto předpoklady velmi podobají definici energeticky náročných výrobních odvětví podle čl. 17 odst. 1 písm. a) směrnice o zdanění energie (38). Rakouské orgány však tvrdí, že tato prahová hodnoty 0,5 % nepostačuje k tomu, aby bylo oznamované opatření označeno jako selektivní. Domnívají se, že tento názor lze podpořit rozsudkem Soudního dvora ve věci Adria Wien. V tomto rozsudku posoudil Soudní dvůr (částečnou) náhradu energetické daně, která byla poskytnuta podnikům, jejichž energetická daň překračuje 0,35 % jejich čisté hodnoty výroby. Soudní dvůr zjistil, že: „(…) vnitrostátní opatření, která předpokládají částečnou náhradu energetických daní ze zemního plynu a elektrické energie, nepředstavují státní podpory ve smyslu článku 92 Smlouvy o ES (…) [nyní článek 107 SFEU], pokud jsou poskytována všem podnikům v daném státě nezávisle na předmětu jejich činnosti.“ (39)
(93)
Komise však zastává názor, že tento rozsudek v daném případě nevylučuje zjištění selektivity ve vztahu k prahové hodnotě 0,5 %. Komise zjistila, že u rozsudku se jednalo o předběžné rozhodnutí na žádost rakouského Soudního dvora, v němž byl posuzován stávající režim ohledně vracení energetických daní. Rakouský Soudní dvůr předložil dvě otázky. Za prvé se ptal, zda je třeba vracení daní v rámci stávajícího režimu považovat za selektivní, jelikož je poskytováno výlučně podnikům, které vyrábějí hmotné statky. Za druhé položil (hypotetickou) otázku, jak by Soudní dvůr posoudil vracení daní, které by nebylo omezené na podniky, jejichž těžištěm je výroba hmotného majetku, nýbrž by bylo poskytováno všem podnikům nezávisle na předmětu jejich činnosti.
(94)
Pokud jde o první otázku, Soudní dvůr zjistil, že opatření se omezením vracení daní na podniky, které vyrábějí hmotné statky, stalo selektivním. Vzhledem k hypotetické povaze druhé otázky, jak by Soudní dvůr posoudil vracení daní otevřené všem hospodářských odvětvím, odpověděl Soudní dvůr spíše obecně. Zjistil, že opatření je selektivní, pokud zvýhodňuje určité podniky nebo výrobní odvětví, zatímco není selektivní, když je poskytováno všem podnikům v zemi bez rozdílu (40). Následně Soudní dvůr vyvodil závěr, že vnitrostátní opatření nepředstavují státní podporu “… pokud jsou poskytovány všem podnikům v zemi nezávisle na předmětu jejich činnosti.“ (41) Soudní dvůr ovšem neuvádí, zda opatření, které podléhá prahové hodnotě 0,35 %, podle jeho názoru skutečně platí pro všechny podniky. Totéž zjistil také generální advokát Jacobs ve svých závěrech k následujícímu rozsudku Soudního dvora: “… účinek prahové hodnoty 0,35 % [nebyl] v rozsudku Soudního dvora ve věci Adria-Wien zkoumán“ (42). Soudní dvůr nemusel posuzovat, zda byl mechanismus udělování výjimek jako takový (tzn. bez omezení na podniky, které vyrábějí převážně hmotné statky) de facto selektivní. Soudní dvůr tudíž nevyloučil, že by prahová hodnota 0,35 % byla selektivní tehdy, kdyby vedla k tomu, že by opatření de facto neplatilo pro všechny podniky v zemi.
(95)
Komise naopak zastává názor, že Soudní dvůr poskytl určité náznaky, že by taková prahová hodnota mohla být selektivní navzdory tomu, že opatření možná platí pro řadu různých hospodářských odvětví. Soudní dvůr tak ve své odpovědi na druhou otázku především zjišťuje, že státní opatření nelze ani na základě počtu zvýhodněných podniků, ani na základě různorodosti a významu hospodářských odvětví, ke kterým tyto podniky patří, považovat za všeobecné hospodářskopolitické opatření (43). Dále Komise zjišťuje, že velký počet opatření, která se nevztahují k určitému odvětví, lze podle judikatury Soudního dvora považovat za selektivní, pokud - de facto - nejsou poskytována všem podnikům v zemi (44). Z výše uvedeného vyplývá, že také opatření, která jsou určena všem hospodářským odvětvím, mohou být považována za selektivní z toho důvodu, že de facto nejsou poskytována všem podnikům v dané zemi.
(96)
Tento názor je vyjádřen rovněž v rozhodnutí Komise o vracení energetických daní v Rakousku (45). V návaznosti na výše uvedený rozsudek Soudního dvora Rakousko rozšířilo opatření takovým způsobem, že nyní mohly o vracení energetických daní žádat podniky ze všech hospodářských odvětví. Ve svém hodnocení pozměněného režimu však Komise považuje opatření i nadále za selektivní, neboť ačkoli daňová sleva nyní formálně platí pro všechny podniky, ve skutečnosti prospívá jen podnikům, které v poměru k čisté hodnotě výroby vykazují vysokou spotřebu energií (46). Komise dospěla k závěru, že se v případě slevy z energetických daní jednalo o protiprávní (tzn. neoznámenou) státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem (47).
(97)
Účinky rozhodnutí Komise později vedly k tomu, že rakouský správní soud požádal Soudní dvůr o rozhodnutí o předběžné otázce (48). Otázky, které rakouský správní soud předložil, se vztahovaly k působnosti účinků protiprávnosti vracení daní, a Soudní dvůr neposuzoval znovu aspekt selektivity. Tento aspekt byl naopak předmětem připomínek generálního advokáta. Ve svých závěrech generální advokát uvedl:“… jak Komise zdůrazňuje, tím, že by byly daně vráceny jen těm podnikům poskytujícím služby (dodatečně k podnikům výrobního odvětví), které nejsou na základě prahové hodnoty 0,35 % vyloučeny, by byl okruh příjemců podpory pouze rozšířen. Tím by se podpoře ovšem neodebraly její účinky jako takové, neboť kritérium selektivity by přetrvávalo.“ (49) Generální advokát dále zjistil: „Odůvodnění Komise v jejím rozhodnutí z roku 2004 je přesvědčivé, pokud jde o selektivní povahu prahové hodnoty ve výši 0,35 % v pozměněném režimu, (…)“ (50).
(98)
Komise z výše uvedeného vyvozuje, že prahová hodnota 0,5 % je v daném případě kritériem selektivity, kterým se využití oznámeného opatření omezuje na energeticky náročné podniky, zatímco podniky méně náročné na energie jsou vyloučeny. Nezávisle na počtu hospodářských odvětví, která opatření využívají, tak prahová hodnota sama o sobě vede k tomu, že oznámené opatření neprospívá všem podnikům v zemi. Prahová hodnota tudíž činí oznámené opatření selektivním.
(99)
Komise kromě toho zjišťuje, že posuzovaný mechanismus udělování výjimek mohou využívat pouze ty podniky, kterým je podle rakouského zákona o vracení energetických daní, které bylo předmětem rozhodnutí Komise o státní podpoře C-33/2003, přiznáno navrácení daní. Tvrzení Komise v daném rozhodnutí se použije obdobně i v daném případě.
(100)
Pokud jde o druhou argumentaci předloženou Rakouskem, Komise zjistila, že oznámené opatření je selektivní rovněž z toho důvodu, že se de facto přednostně zaměřuje na omezený počet podniků, které vyrábějí určité energeticky náročné zboží. Komise zjistila, že podle judikatury Soudního dvora musí být opatření posuzováno na základě svých účinků a nikoli na základě svých cílů nebo příčin (51). Přestože opatření formálně prospívá všem hospodářským odvětvím a podnikům, může být považováno za selektivní, pokud de facto neprospívá všem podnikům v zemi. Soudní dvůr zjistil, že: „[Režim nelze] považovat za opatření obecné hospodářské politiky ani na základě velkého počtu zvýhodněných podniků, ani na základě různorodosti a významu hospodářských odvětví, ke kterým tyto podniky náleží“ (52).
(101)
Ve svém šetření Komise zjistila, že oznámený režim se soustředí přednostně na velmi malý počet podniků vyrábějících převážně zboží. V této souvislosti Rakousko dne 9. září 2010 předložilo údaje, které vycházely se stávajícího používání režimu s intenzitou podpory nižší než prahové hodnoty oznamovací povinnosti. Podle těchto údajů požádalo o využití režimu pouze asi 2 000 rakouských podniků z celkového počtu 300 000 (tj. méně než 1 % všech rakouských podniků). Kromě toho v rámci stávajícího uplatňování režimu jde asi 66 % prostředků ve prospěch podniků, které „vyrábějí zboží“ (53). Vzhledem k tomu, že Rakousko mělo zvýšit intenzitu podpor nad prahové hodnoty de minimis, pod kterými je režim dosud předběžně uplatňován, Komise dále zjistila, že opatření by se pak zřejmě ještě silněji soustředilo na podniky působící v oblasti výroby zboží. To vyplývá ze skutečnosti, že na základě údajů předložených Rakouskem by využilo jen dvanáct podniků vyšších intenzit podpory, než v rámci nyní uplatnitelného znění režimu, a že jen dva z těchto podniků působí v odvětví dopravy, zatímco deset z nich připadá na výrobu zboží (54).
(102)
Na základě výše uvedeného Komise dospěla k závěru, že oznámený režim nebude většině hospodářských odvětví rakouského hospodářství prospívat vůbec nebo jí bude prospívat jen ve velmi malé míře, zatímco zvýhodněny budou především podniky v jednom z těchto hospodářských odvětví, totiž v odvětví výroby zboží. Nezávisle na počtu hospodářských odvětví, v nichž by podniky mohly opatření využít, se opatření soustředí především na podniky vyrábějící zboží, a je proto třeba je de facto považovat za selektivní.
(103)
Na základě výše uvedeného Komise vyvodila závěr, že oznámený mechanismus udělování výjimek je selektivní, neboť za prvé předpokládá prahovou hodnotu 0,5 %, čímž je opatření vyhrazeno energeticky náročným podnikům, a za druhé tyto podniky působí v prvé řadě v odvětví výroby zboží.
(104)
Komise zjistila, že opatření navzdory své selektivní povaze nesplňuje kritérium selektivity, pokud je povahou nebo vnitřním uspořádáním systému, jehož je součástí, oprávněné (55). Komise poznamenává, že podle ustálené judikatury Soudního dvora musí tuto skutečnost doložit příslušný členský stát (56).
(105)
Podle vyjádření Soudního dvora je přitom nutno rozlišovat na jedné straně mezi cíli určité daňové soustavy, které s ní nesouvisejí, a mechanismy vlastními samotné daňové soustavě, které jsou nezbytné k uskutečnění takových cílů. Pouze posledně jmenované mechanismy připadají v úvahu jako odůvodnění na základě povahy, případně vnitřní uspořádání daňového systému, jehož součástí opatření je (57). Vnější cíle musejí být zohledněny během posouzení slučitelnosti (58).
(106)
Rakouské orgány zastávají názor, že diferenciace částek podle § 22c ZZE má za cíl zohlednit kapacity podniků v souvislosti s výběrem dodatečných odvodů. Domnívají se rovněž, že mechanismus udělování výjimek nebude mít negativní vliv na ekologické výhody předpokládané v ZZE, neboť částky podpory určené k podpoře výroby zelené elektřiny se nesníží. Pouze snížením environmentálních nákladů pro určité podniky je možné vytvořit udržitelný mechanismus financování zelené elektřiny, který je nezbytný pro zajištění podpory obnovitelných zdrojů energie.
(107)
Komise v této souvislosti zjišťuje, že vnitřním cílem systému zavedeného zúčtovací cenou je získání příjmů, které mají být použity především na podporu obnovitelných energií. Mechanismus udělování výjimek má naopak za cíl zvýšit konkurenceschopnost energeticky náročných podniků tím, že tyto podniky musejí platit nižší cenu za elektřinu, a tímto způsobem posílit přijatelnost systému založeného na zúčtovací ceně. Tímto je sledován cíl, který nesouvisí s logikou a vnitřním uspořádáním systému.
(108)
Podle judikatury Soudního dvora nemůže být sledování takového vnějšího cíle použito k odůvodnění opatření na základě povahy či vnitřního uspořádání daňového systému (59). Tuto analýzu lze provést pouze během posouzení slučitelnosti (60).
(109)
Komise zjistila, že v obou rozhodnutích o státní podpoře, které rakouské orgány uvedly a jimiž mělo být podpořeno tvrzení, že mechanismus udělování výjimek je oprávněn logikou a vnitřním uspořádáním systému, byla situace odlišná. Cílem rozhodnutí N 271/06 o dánských daňových předpisech souvisejících s přebytky tepla bylo zajistit u veškerých energetických výrobků neutralitu z hlediska zdanění, nikoli zvýšit konkurenceschopnost. Rozhodnutí N 860/06 o osvobození energetických produktů s dvojím použitím od energetických daní v Německu vycházelo ze zásady zdanit pouze energetické produkty použité jako palivo nebo pohonné hmoty.
(110)
Z výše uvedeného vyplývá, že oznámené osvobození energeticky náročných výrobních odvětví není oprávněné povahou nebo vnitřním uspořádáním systému, jehož je součástí.
(111)
Komise proto dospěla k závěru, že oznámené opatření splňuje podmínku selektivity, neboť je de facto selektivní a není oprávněné povahou nebo vnitřním uspořádáním systému.
5.1.4 Narušení hospodářské soutěže a negativní vliv na obchod
(112)
Podniky zvýhodněné opatřením, které podle názoru Komise představuje provozní podporu, působí převážně v oblasti výroby energeticky náročného zboží, jako jsou výrobky z kovu nebo papíru (61). V těchto hospodářských odvětvích dochází k obchodu mezi členskými státy a podniky konkurují podnikům z jiných členských států. Proto může dané opatření vést k narušení hospodářské soutěže a ovlivnit obchod na vnitřním trhu.
5.1.5 Závěr
(113)
Komise dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť vede ke ztrátám státních prostředků, které poskytují energeticky náročným podnikům selektivní výhodu. Opatření by tudíž mohlo ovlivnit obchod mezi členskými státy a zkreslit hospodářskou soutěž na vnitřním trhu.
5.2 Oprávněnost podpory
(114)
Rakousko se zavázalo, že opatření neprovede, dokud je Evropská komise neschválí. Rakouské orgány oznámily opatření před jeho provedením, splnily proto svou povinnost podle čl. 108 odst. 3 SFEU (62).
5.3 Posouzení slučitelnosti podpory s vnitřním trhem
(115)
Komise může prohlásit státní podpory na základě čl. 107 odst. 3 SFEU za slučitelné s vnitřním trhem. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí členský stát doložit, že je opatření slučitelné s vnitřním trhem (63).
(116)
Komise má ve věcech podpor, které spadají pod čl. 107 odst. 3 SFEU, velký prostor pro vlastní uvážení (64). Při uplatňování tohoto uvážení zveřejnila pokyny a sdělení, v nichž jsou stanovena kritéria, podle nichž mohou být určité druhy podpor prohlášeny na základě čl. 107 odst. 3 SFEU za slučitelné s vnitřním trhem. Podle ustálené judikatury je Komise vázána svými pokyny a sděleními, které zveřejnila v oblasti kontroly státních podpor, pokud se neodchylují od předpisů SFEU a pokud je členské státy uznaly (65).
(117)
Proto je třeba nejprve prověřit, zda oznámená podpora spadá do působnosti jedněch nebo vícera pokynů nebo sdělení a zda ji lze prohlásit za slučitelnou s vnitřním trhem, protože splňuje v nich stanovená kritéria slučitelnosti.
(118)
Rakousko prohlásilo, že oznámené opatření spadá do působnosti pokynů Společenství ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (66), případně se tyto pokyny použijí odpovídajícím způsobem. Kromě toho Rakousko zastává názor, že podpora spadá do působnosti obecného nařízení o blokových výjimkách (67).
(119)
Jsou však jasně stanoveny situace, v nichž lze poskytovat provozní podpory. Především je možné poskytnout provozní podporu ve formě snížení daní za určitých předpokladů na základě kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (68) nebo na základě článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách (69). Za určitých předpokladů mohou být opatření posuzována také přímo na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
5.3.1 Pokyny ke státní podpoře na ochranu životního prostředí
(120)
Působnost pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí je definována takto (70):
„(58)
Tyto pokyny se vztahují na státní podporu na ochranu životního prostředí. Budou se uplatňovat podle dalších politik Společenství o státní podpoře, dalších ustanovení Smlouvy o založení Evropského společenství a Smlouvy o Evropské unii a právních předpisů, které byly podle těchto smluv přijaty.
(59)
Tyto pokyny se vztahují na podporu [24] prosazující ochranu životního prostředí ve všech odvětvích upravených Smlouvou o ES. Rovněž se vztahují na ta odvětví, na něž se vztahují zvláštní pravidla Společenství o státní podpoře (zpracování oceli, stavba lodí, motorová vozidla, syntetická vlákna, doprava, uhlí, zemědělství a rybolov), pokud z těchto zvláštních pravidel nevyplývá opak.“
(121)
Podle bodu odůvodnění 70 odst. 1 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se ochranou životního prostředí rozumí jakákoli činnost, kterou příjemce podpory sám provádí, určená k ozdravění okolí nebo přírodních zdrojů, zamezení nebo snížení rizika jejich poškození nebo k podpoře účinnějšího využívání těchto zdrojů, včetně opatření na úsporu energie a využívání obnovitelných zdrojů energie. Z bodu odůvodnění 151 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí vyplývá, že opatření, která přispívají alespoň nepřímo ke zlepšení ochrany životního prostředí, spadají do působnosti těchto pokynů.
(122)
Rakouské orgány se domnívají, že mechanismus udělování výjimek nepřímo přispívá k ochraně životního prostředí ze dvou důvodů: za prvé je mechanismus důležitým předpokladem pro zajištění politické podpory pro zvýšení zúčtovací ceny na vyšší úrovni, což je zároveň nutné pro financování dalšího rozvoje výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů, a za druhé zvyšuje ceny za spotřebu elektřiny, čímž vytváří pobídku k energeticky účinnějšímu jednání.
(123)
Ohledně prvního tvrzení Komise zjistila, že zúčtovací cena a zvyšování výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů spolu nemusí nutně souviset. Rakousko má podle směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (dále jen „směrnice o obnovitelných zdrojích energie“) (71) povinnost zvyšovat výrobu elektřiny z obnovitelných zdrojů. Může se však samo rozhodnout, jak bude toto zvýšení financovat. Rakousko by mohlo např. také použít příjmy z daní. Mechanismus udělování výjimek tudíž není nutný pro zvyšování výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů.
(124)
Ohledně druhého tvrzení Komise zjistila, že mechanismus udělování výjimek funguje jako strop. Průměrná cena za elektřinu, jež platí energeticky náročné podniky, klesá s každou spotřebovanou kWh, kterou překračují prahovou hodnotu. Mechanismus udělování výjimek tak přispívá spíše ke snížení energetické účinnosti, namísto aby byl pobídkou k jejímu zvyšování.
(125)
Komise proto dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek nespadá do působnosti pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(126)
I kdyby opatření spadalo do působnosti těchto pokynů, což není tento případ, Komise zjistila, že by nebylo možné prohlásit je za slučitelné s vnitřním trhem, neboť nejsou splněny předpoklady uvedené v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(127)
V kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se v souvislosti s posouzením slučitelnosti rozlišuje mezi harmonizovanými a neharmonizovanými ekologickými daněmi. Parafiskální odvod ve formě zúčtovací ceny nepředstavuje ekologickou daň harmonizovanou na úrovni Unie. Na základě těchto skutečností Komise zjistila, že směrnice o obnovitelných zdrojích energie stanoví v souvislosti s obnovitelnými energiemi závazné cíle, ponechává však členským státům možnost rozhodnout, jak těchto cílů dosáhnou.
(128)
Mechanismus udělování výjimek by tudíž musel být posuzován podle pravidel pro neharmonizované ekologické daně, která jsou uvedena v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (72).
(129)
Podle těchto ustanovení musí členský stát sdělit informace o hospodářských odvětvích nebo kategoriích příjemců podpory, na které se vztahuje osvobození od daně/snížení daní, a situaci hlavních příjemců podpory v každém dotčeném odvětví a vysvětlit, jak může zdanění přispět k ochraně životního prostředí. Zvýhodněná hospodářská odvětví by měla být řádně popsána a měla by poskytnout seznam největších příjemců v každém odvětví (měřeno zejména podle obratu, podílů na trhu a velikosti daňového základu) (73). Na základě těchto informací musí Komise posoudit, zda je osvobození od ekologické daně nebo její snížení nezbytné a přiměřené. Pokud jde o kritérium nezbytnosti, výběr příjemce podpory musí být založen na objektivních a transparentních kritériích; ekologická daň bez snížení musí vést ke značnému nárůstu výrobních nákladů, které nelze přenést na spotřebitele, aniž by to vedlo k významnému snížení prodeje (74). Pokud jde o přiměřenost podpory, musí daný členský stát prokázat, že každý příjemce platí poměrnou částku úrovně vnitrostátní daně, která ve velké míře odpovídá vlivu jeho činnosti na životní prostředí, že platí alespoň 20 % vnitrostátní daně, pokud není oprávněná nižší úroveň, a že snížení daní nebo osvobození od daní jsou podmíněna uzavřením dohod k dosažení cílů ochrany životního prostředí (75).
(130)
Komise však zjistila, že Rakousko výše uvedené informace navzdory opakovaným výzvám Komise neposkytlo (76). Komise tudíž nemohla posoudit, zda je podpora nezbytná a přiměřená nebo jakým způsobem přispívá k ochraně životního prostředí.
5.3.2 Analogické použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí
(131)
Vzhledem ke skutečnosti, že oznámený mechanismus udělování výjimek nepřispívá k ochraně životního prostředí ani nepřímo, Komise dále posuzovala, zda by mohla tento mechanismus schválit analogicky s kapitolou 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(132)
Podle rakouských orgánů by mohl být mechanismus udělování výjimek posuzován analogicky s předpisy o snížení harmonizovaných daní z energie v bodech odůvodnění 152 a 153 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. V této souvislosti Komise připomíná, že v kapitole 4 těchto pokynů se počítá se dvěma způsoby posouzení snížení ekologických daní, které by mohly vést k odlišným závěrům. Za prvé kapitola 4 obsahuje předpisy týkající se snížení daní z energie harmonizovaných směrnicí o zdanění energie, které mohou být bez dalšího posuzování prohlášeny za slučitelné s vnitřním trhem, pokud je dodržena minimální úroveň zdanění stanovená směrnicí o zdanění energie. Za druhé kapitola 4 obsahuje určitá pravidla pro posuzování snížení neharmonizovaných ekologických daní a snížení harmonizovaných daní z energie, které nedosahují minimální úrovně daně stanovené ve směrnici o zdanění energie. Podle těchto pravidel musí členský stát mimo jiné uvést podrobné údaje o nezbytnosti a přiměřenosti daného opatření. Rakouské orgány tvrdí, že by Komise mohla schválit mechanismus udělování výjimek pro parafiskální odvody na základě toho, že zvýhodněné podniky zaplatí alespoň minimální úroveň rakouské daně z energie.
(133)
Komise zjistila, že v její rozhodovací praxi či v judikatuře Evropských soudů neexistují precedentní případy, v nichž by byla pravidla pro posuzování harmonizovaných daní z energie podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí použita analogicky s parafiskálními odvody.
(134)
Podle ustálené judikatury Soudního dvora lze normu práva EU použít analogicky, pokud jsou splněny tyto dva předpoklady: za prvé musejí pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu odpovídat pravidlům, která mají být použita analogicky. Za druhé musejí pravidla použitelná v daném případě obsahovat mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena (77). Vzhledem k těmto předpokladům Komise zjistila, že analogie jsou v právu EU používány jen ve výjimečných případech.
(135)
Za prvé musejí pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu odpovídat pravidlům, která mají být použita analogicky. Jelikož kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí počítá se snížením daně nebo s osvobozením od daně, musejí pravidla týkající se oznámených odvodů v rámci ZZE do velké míry odpovídat pravidlům použitelným na ekologické daně.
Komise však zjistila, že právní situace s ohledem na ekologické daně podle práva EU není srovnatelná s právní situací s ohledem na parafiskální odvody podle práva EU. Zatímco v právu EU neexistují specifická pravidla pro parafiskální odvody, existují však specifická pravidla pro výběr ekologických daní. Jedná se především o minimální úroveň zdanění stanovenou směrnicí o zdanění energie a o osvobození od této minimální úrovně, které je poskytováno za předpokladů uvedených v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a v článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Ohledně parafiskálních odvodů Komise zjistila, že neexistují ani pravidla osvobození od daní či snížení daní, ani pravidla k minimální úrovni zdanění.
(136)
Komise proto dospěla k závěru, že parafiskální odvody existující v rámci rakouského režimu nepodléhají žádným pravidlům, která by odpovídala pravidlům platným pro ekologické daně podle práva EU.
(137)
Za druhé musejí pravidla použitelná v daném případě obsahovat mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena.
(138)
Opatření, která nespadají do oblasti působnosti pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, však mohou být posuzována podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Komise tudíž nenašla v pokynech ke státní podpoře na ochranu životního prostředí žádnou takovou mezeru, která by opravňovala posouzení oznámeného opatření použitím analogického posouzení. Tento závěr platí pro oba případy - pro analogie s harmonizovanými i neharmonizovanými daněmi.
(139)
Kromě toho by neexistence pravidel pro osvobození od parafiskálních odvodů nemohla být odstraněna analogickým použitím pravidel týkajících se snížení energetických daní podle práva EU. Komise k tomu zjistila, že analogické použití pravidel pro snížení harmonizovaných daní z energie na neharmonizované parafiskální odvody by rovněž znamenalo, že by podniky mohly splnit minimální úroveň zdanění podle směrnice o zdanění energie zaplacením těchto parafiskálních odvodů. Tento přístup proto není v souladu se smyslem směrnice o zdanění energie. Komise se proto domnívá, že minimální sazby podle směrnice o zdanění energie byly stanoveny pouze pro použití v rámci harmonizovaného systému daní z energie. Jejich použití jako reference mimo harmonizovanou oblast by znamenalo použití, které se nepředpokládalo. Minimální sazby jednoznačně nebyly stanoveny s cílem určit celkovou zátěž, kterou by měly energeticky náročné podniky nést na základě environmentálních regulačních opatření vyplývajících především z mechanismů financování pro výkupní ceny. S takovým přístupem by se rovněž opominulo, že politika v oblasti státních podpor akceptuje shovívavý postup v případě osvobození od daně nad minimální harmonizovanou sazbou z toho důvodu, že je alespoň do určité míry zajištěn rovný přístup dodržením minimálních sazeb platných ve všech členských státech. Toto tvrzení ovšem neplatí pro zátěž vyplývající z neharmonizovaných systémů výkupních cen, u nichž může odchýlením od standardních příspěvků dojít k narušení hospodářské soutěže.
(140)
Z toho plyne, že neexistence pravidel týkajících se snížení parafiskálních odvodů nepředstavuje žádnou mezeru, která by nebyla slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která by mohla být odstraněna analogickým použitím existujících pravidel týkajících se snížení harmonizovaných energetických daní.
(141)
I kdyby analogické použití bylo možné, mechanismus udělování výjimek by nemohl být považován v žádném případě za slučitelný z důvodů uvedených v 129. až 133. bodě odůvodnění.
(142)
Komise z výše uvedeného usuzuje, že nemůže vytvořit analogii mezi oznámeným mechanismem udělování výjimek a pravidly pro posuzování snížení harmonizovaných daní z energie podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, a tudíž nemůže schválit mechanismus udělování výjimek na základě takové analogie.
5.3.3 Analogie s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách
(143)
Komise dále prověřila, zda by mohla mechanismus udělování výjimek schválit analogicky s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách.
(144)
Podle názoru rakouských orgánů ponechává rozdílné znění kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí a článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách určitý prostor pro schválení opatření v analogii s článkem 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Rakousko uvádí, že v bodě odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí se říká:
„Aby snížení harmonizovaných daní či osvobození od harmonizovaných daní, zejména v případech harmonizovaných směrnicí 2003/96/ES, bylo slučitelné s článkem 87 Smlouvy o ES, musí být přípustná podle příslušných platných předpisů Společenství a být v souladu s limity a podmínkami zde stanovenými.“
(145)
Článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách však zní:
„Režimy podpor na ochranu životního prostředí v podobě úlev na ekologických daních splňující podmínky směrnice 2003/96/ES jsou slučitelné se společným trhem ve smyslu čl. 87 odst. 3 Smlouvy a jsou vyňaty z oznamovací povinnosti podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy, pokud jsou splněny podmínky stanovené v odstavcích 2 a 3 tohoto článku.“ (78)
(146)
Z tohoto znění Rakousko vyvodilo, že článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách je možná pojat šířeji než bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Rakousko tvrdilo, že bod odůvodnění 152 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí možná platí pouze pro daně harmonizované směrnicí o zdanění energie, přičemž článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách pouze požaduje, aby mechanismus udělování výjimek dodržel minimální daň stanovenou ve směrnici o zdanění energie, i když se nejedná o harmonizovanou daň z energie. Podle názoru Rakouska by proto bylo možné použít článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách na úlevy na neharmonizovaných ekologických daních, které by mohly být prohlášeny za slučitelné s vnitřním trhem, pokud obecný daňový systém dodrží minimální daň z energie. Rakousko sice uznalo, že příspěvky placené v rámci ZZE nejsou daněmi (79), tvrdilo však, že by oznámený mechanismus udělování výjimek mohl být posouzen a schválen analogicky s ustanovením o ekologických daních v článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách.
(147)
Podle názoru Komise však neexistuje žádný prostor pro analogické použití článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Za prvé pravidla použitelná v daném případě ve velkém rozsahu neodpovídají pravidlům, která mají být použita analogicky. Ze znění článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách jednoznačně vyplývá, že tento předpis platí pouze pro ekologické daně harmonizované směrnicí o zdanění energie. V tomto smyslu je označení jako daň z energie „předpokladem“ pro použití článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách. Tento výklad je podpořen také tím, že z logiky systému obecného nařízení o blokových výjimkách vyplývá, že jeho oblast působnosti nemůže být širší než působnost pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí, na které se vztahuje. Článek 25 obecného nařízení o blokových výjimkách tudíž jednoznačně platí jen pro daně z energie harmonizované směrnicí o zdanění energie. Jak již bylo řečeno, nejsou však příspěvky placené v rámci zákona o zelené elektřině ekologickými daněmi a předpisy směrnice o zdanění energie se na ně nevztahují. Z toho vyplývá, že pravidla pro daně z energie a pravidla pro rakouské výkupní ceny nejsou v širší míře srovnatelná. Za druhé pravidla použitelná v daném případě neobsahují mezeru, která není slučitelná s některou obecnou zásadou práva EU a která může být analogickým použitím uzavřena. Snížení daní nebo srovnatelná opatření, na která se nevztahuje obecné nařízení o blokových výjimkách, nejsou sama o sobě neslučitelná s právem EU, musí však splnit obecnou oznamovací povinnost podle článku 108 SFEU. Mohou pak být posouzena a prohlášena za slučitelná s vnitřním trhem podle pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí nebo - pokud tyto nejsou použitelné - přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Z toho vyplývá, že pravidla použitelná pro posouzení rakouského režimu podpory neobsahují žádnou mezeru neslučitelnou s právem EU.
(148)
Na základě výše uvedených skutečností Komise dospěla k závěru, že nemůže vytvořit analogii mezi příspěvky v rámci zákona o zelené elektřině a harmonizovanými daněmi z energie podle článku 25 obecného nařízení o blokových výjimkách, a tudíž nemůže schválit mechanismus udělování výjimek na základě takové analogie.
5.3.4 Slučitelnost podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(149)
Komise zjistila, že Rakousko neuplatnilo, že by mechanismus udělování výjimek mohl být prohlášen slučitelným přímo na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU. Jelikož členský stát musí uvést důvody, na jejichž základě může být zjištěna slučitelnost podpory (80), a doložit, že jsou splněny příslušné předpoklady, Rakousko již z tohoto důvodu nesmí použít tento důvod slučitelnosti.
(150)
Komise nicméně prověřila, zda by mechanismus udělování výjimek mohl být považován na tomto právním základě za slučitelný.
(151)
Ustanovení čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU stanoví, že „podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, mohou být považovány za slučitelné s vnitřním trhem, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“. Podle judikatury Soudního dvora může Komise prohlásit podporu za slučitelnou s vnitřním trhem, pokud podpora přispívá k uskutečnění cílů společného zájmu (81), je nezbytná k dosažení tohoto cíle (82) a nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem.
(152)
V souladu s tím je běžnou praxí Komise (83), že opatření mohou být prohlášena za slučitelná přímo podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU, pokud jsou nezbytná a přiměřená a pokud pozitivní dopad na cíl společného zájmu vyváží negativní účinky na hospodářskou soutěž a obchod. V tomto ohledu Komise považuje za přiměřené posoudit tyto otázky:
1.
Je stanovený cíl opatření podpory jasně definován a představuje společný zájem?
2.
Je podpora dobře navržena tak, aby zajistila splnění cíle společného zájmu? Zejména:
a)
je opatření podpory vhodným a nezbytným nástrojem, nebo existují jiné, vhodnější nástroje?
b)
má podpora motivační efekt, tj. ovlivňuje podpora chování podniků?
c)
je podpora přiměřená, tj. mohlo by být stejné změny chování dosaženo také nižší podporou?
3.
Je narušení hospodářské soutěže a účinek na obchod omezený, takže celkově převažují pozitivní účinky?
(153)
Podle údajů Rakouska je cílem opatření především ochrana životního prostředí. Jak je však vysvětleno v bodech 126 až 129, mechanismus udělování výjimek k ochraně životního prostředí nijak nepřispívá.
(154)
Kromě toho je kladného účinku opatření na životní prostředí dosaženo všeobecným zvýšením výkupních cen, což by podle Rakouska nebylo možné, aniž by byla zajištěna konkurenceschopnost energeticky náročných podniků prostřednictvím oznámeného mechanismu udělování výjimek. Rakouské orgány kromě toho ve svých tvrzeních uznávají, že cílem mechanismu udělování výjimek je zvýšit konkurenceschopnost energeticky náročných podniků v Rakousku vůči konkurentům v jiných členských zemích. Komise ve své rozhodovací praxi nikdy neakceptovala, že by takové podpory přispívaly k cíli společného zájmu.
(155)
Jedinou výjimku představuje kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Avšak i když Komise akceptuje snížení ekologické daně, požaduje, aby se zaplatila minimální daň. Celková částka, kterou podniky využívající snížení daně přispívají k celkovým daňovým příjmům, tudíž narůstá s každou způsobenou jednotkou znečištění. V daném případě se však situace liší. Příspěvek je od výše 0,5 % čisté hodnoty výroby omezen. Další způsobené jednotky znečištění už nepodléhají parafiskálním odvodům. To znamená, že se příspěvek na způsobenou jednotku znečištění s každou další jednotkou snižuje. Systém tudíž pobízí k tomu, aby se spotřebovávaly další zdroje, namísto aby se šetřily.
(156)
Komise se proto domnívá, že podpora nepřispívá k cíli společného zájmu.
(157)
Komise zjistila, že podle judikatury Soudního dvora „(…) provozní podpory, tedy podpory, jimiž má být podnik osvobozen od nákladů, které by normálně musel v rámci svého běžného provozu nebo své obvyklé činnosti nést, v zásadě nespadají do rozsahu působnosti čl. 92 odst. 3 [nyní čl. 107 odst. 3 SFEU] (…)“ (84). Soudní dvůr dále zjistil, že: „V souladu s judikaturou totiž tyto podpory v zásadě narušují podmínky hospodářské soutěže v odvětvích, ve kterých jsou poskytovány, aniž by vzhledem ke své povaze umožnily dosáhnout cílů stanovaných výše uvedenými ustanoveními o odchylkách“ (85). Ve vztahu k danému případu Komise zastává názor, že mechanismus udělování výjimek představuje provozní podporu, neboť osvobozuje zvýhodněné podniky od části nákladů na elektřinu, které by normálně musely v rámci svých obvyklých činností nést.
(158)
Komise se proto domnívá, že provozní podpory v žádném případě nejsou přiměřeným politickým nástrojem k dosažení tohoto cíle, i kdyby cílem společného zájmu byla konkurenceschopnost.
(159)
Pokud jde o ekologické daně, Komise akceptovala omezenou výjimku z této zásady, přičemž však sledovala určitý cíl. Snížení ekologické daně či osvobození od ní týkající se některých odvětví nebo kategorií podniků je podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí přípustné, pokud mohou zajistit možnost přijetí vyšších daní pro jiné podniky, což povede k celkovému zlepšení internalizace nákladů a vytvoření dalších pobídek na zlepšení ochrany životního prostředí. Komise proto zastávala názor, že tento druh podpory může být nezbytný pro nepřímou reakci na záporné externí faktory tím, že se usnadní zavedení nebo zachování relativně vysokého vnitrostátního ekologického zdanění.
(160)
Komise však zjistila, že příspěvky na podporu zelené elektřiny, od nichž mají být zvýhodněné podniky v rámci oznámeného opatření osvobozeny, nepředstavují ekologické daně ve smyslu bodu 70 odst. 14 a bodu 151 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí. Daně jsou odvody, které plynou do souhrnného rozpočtu státu. Příspěvky, od nichž mají být zvýhodněné podniky v rámci oznámeného opatření osvobozeny, však do souhrnného rozpočtu státu neplynou. Naopak, využívají se výlučně k financování příspěvků středisku OeMAG, které podporuje výrobce zelené elektřiny výkupními cenami. Proto tyto příspěvky nejsou ekologickými daněmi.
(161)
Komise proto zastává názor, že by možnost výjimky z obecného pravidla neslučitelnosti provozní podpory obsaženého v pokynech ke státní podpoře na ochranu životního prostředí měla být vykládána restriktivně. Jako výjimka by proto kapitola 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí měla být omezena na ekologické daně.
(162)
Jak bylo již uvedeno, Komise dále zjistila, že použití kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí na parafiskální odvody by s ohledem na harmonizované energetické daně odporovalo cílům těchto pravidel a směrnici o zdanění energie. Kromě toho by mohl takový přístup vést rovněž k obecnějšímu použití těchto ustanovení na parafiskální odvody v oblasti ochrany životního prostředí (např. parafiskální odvody v oblasti odpadu atd.). Tak široké použití překračuje oblast působnosti a cíle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí.
(163)
Komise se proto domnívá, že provozní podpory poskytované ve formě snížení parafiskálních odvodů nejsou vhodným nástrojem ke zlepšení ochrany životního prostředí. Komise zjistila, že podmínky v kapitole 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí dosud neuplatnila na jiné druhy poplatků nebo parafiskálních odvodů.
(164)
Kromě toho Komise zjistila, že objem ekologické daně, i když je použita pouze snížená sazba daně, je přímo poměrný k objemu znečištění životního prostředí způsobenému daným podnikem. I při použití snížené sazby představuje ekologická daň pro podniky i nadále pobídku k šetření zdrojů. V daném případě je však částka od určité výše omezena. Jednotky znečištění, které překračují tuto úroveň, se již nedaní. S mechanismem udělování výjimek tak parafiskální odvody ztrácejí jakoukoli pobídku k efektivnímu využívání zdrojů.
(165)
Pro případ, že by provozní podpory ve formě snížení parafiskálních odvodů byly uznány vhodným politickým nástrojem, Komise dále zjistila, že by pro posouzení nezbytnosti a přiměřenosti takových provozních podpor bylo potřebné šetření, které je srovnatelné s posouzením snížení neharmonizovaných ekologických daní podle kapitoly 4 pokynů ke státní podpoře na ochranu životního prostředí (86), neboť posouzení neharmonizovaných daní podle kapitoly 4 odráží obecné zásady podrobné hospodářské analýzy podle čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
(166)
Podle těchto ustanovení musí členský stát sdělit informace o hospodářských odvětvích nebo kategoriích příjemců podpory, na které se vztahuje osvobození od daně/snížení daní, a situaci hlavních příjemců podpory v každém dotčeném odvětví a vysvětlit, jak může zdanění přispět k ochraně životního prostředí. Zvýhodněná hospodářská odvětví by měla být řádně popsána a měla by poskytnout seznam největších příjemců v každém odvětví (měřeno zejména podle obratu, podílů na trhu a velikosti daňového základu) (87). Na základě těchto informací musí Komise posoudit, zda je osvobození od ekologické daně nebo její snížení nezbytné a přiměřené. Pokud jde o kritérium nezbytnosti, výběr příjemce podpory musí být založen na objektivních a transparentních kritériích; ekologická daň bez snížení musí vést ke značnému nárůstu výrobních nákladů, které nelze přenést na spotřebitele, aniž by to vedlo k významnému snížení prodeje (88). Pokud jde o přiměřenost podpory, musí daný členský stát prokázat, že každý příjemce platí poměrnou částku úrovně vnitrostátní daně, která ve velké míře odpovídá vlivu jeho činnosti na životní prostředí, že platí alespoň 20 % vnitrostátní daně, pokud není oprávněná nižší úroveň, a že snížení daní nebo osvobození od daní jsou podmíněna uzavřením dohod k dosažení cílů ochrany životního prostředí (89).
(167)
Komise však zjistila, že Rakousko výše uvedené informace navzdory opakovaným výzvám Komise neposkytlo (90). Komise tudíž nemohla posoudit, zda byla podpora nezbytná a přiměřená nebo jakým způsobem by přispěla k ochraně životního prostředí.
(168)
Nakonec rakouské orgány ani nemohly doložit, že má mechanismus udělování výjimek pobídkový účinek.
(169)
Komise upozorňuje na to, že podle judikatury Soudního dvora mohou provozní podpory tohoto druhu narušit hospodářskou soutěž a ovlivnit podmínky obchodu (91). V daném případě je účinek narušení hospodářské soutěže zesilován, neboť podniky, které mohou využít mechanismu udělování výjimek, již získávají provozní podpory ve formě snížení daní při zdanění energie. Poskytnutí druhé provozní podpory, která navíc není časově omezená, by narušilo hospodářskou soutěž a ovlivnilo obchod takovým způsobem, jenž odporuje společnému zájmu.
(170)
Komise proto dospěla k závěru, že mechanismus udělování výjimek nelze na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU považovat za slučitelný s vnitřním trhem.
5.4 Závěr
(171)
Vzhledem k výše uvedeným informacím Komise posoudila jak podporu výrobců zelené elektřiny, tak mechanismus udělování výjimek pro energeticky náročné podniky. Pokud jde o podporu výrobců zelené elektřiny, Komise zjistila, že toto opatření ve svém rozhodnutí ze dne 22. července 2009 prohlásila za státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem. Pokud jde o mechanismus udělování výjimek, který byl předmětem formálního vyšetřovacího řízení, Komise zjistila, že také toto opatření je státní podporou ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU. Komise však zastává názor, že pro mechanismus udělování výjimek, jenž je čistě provozní podporou, nepřipadá v úvahu žádná výjimka z obecné zásady zákazu státních podpor uvedená v SFEU.
Komise při zohlednění všech skutečností, jež jí byly předloženy, dospěla k závěru, že státní podporu, kterou Rakousko hodlá poskytnout energeticky náročným podnikům, nelze považovat za slučitelnou s vnitřním trhem.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Státní podpora ve formě částečného osvobození od povinnosti odběru zelené elektřiny, kterou Rakousko hodlá poskytnout energeticky náročným podnikům, není slučitelná s vnitřním trhem.
Podpora tudíž nesmí být udělena.
Článek 2
Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí Rakousko informuje Komisi o opatřeních přijatých k dosažení souladu s tímto rozhodnutím.
Článek 3
Toto rozhodnutí je určeno Rakousku.
V Bruselu dne 8. března 2011.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2011. gada 8. marts)
par valsts atbalstu lietā C 24/09 (ex N 446/08) - Valsts atbalsts energoietilpīgiem uzņēmumiem saskaņā ar Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu
(izziņots ar dokumenta numuru C(2011) 1363)
(Autentisks ir tikai teksts vācu valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2011/528/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu un jo īpaši tā 62. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
pēc tam, kad ieinteresētās personas ir aicinātas iesniegt savas piezīmes saskaņā ar iepriekš minētajiem pantiem (1), un ņemot vērā šīs piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Austrija 2008. gada 27. jūnijā paziņoja, ka tā plāno grozīt Zaļās elektroenerģijas aktu (turpmāk “Akts”), kura toreizējo redakciju Komisija 2006. gadā bija atzinusi par saderīgu ar iekšējo tirgu (2). 2008. gada 4. septembrī Austrija paziņoja par jaunu Akta redakciju, uz kuru attiecas šis Komisijas lēmums.
(2)
Komisija 2008. gada 28. oktobra vēstulē pieprasīja sniegt papildu informāciju. Pēc tam, kad tika nosūtīts atgādinājums, Austrijas iestādes iesniedza papildu informāciju 2008. gada 22. decembra vēstulē. Pēc tikšanās ar Austrijas pārstāvjiem 2009. gada 11. februārī Komisija 2009. gada 19. februāra vēstulē lūdza sniegt papildu informāciju. Austrijas iestādes sniedza minēto informāciju 2009. gada 17. marta vēstulē. Komisija 2009. gada 8. maija vēstulē lūdza sniegt vēl papildu informāciju, ko Austrijas iestādes sniedza 2009. gada 9. un 19. jūnija vēstulēs.
(3)
Komisija 2008. gada 9. jūlijā saņēma sūdzību no Austrijas Valsts nodarbinātības dienesta (Bundesarbeitskammer) saistībā ar Aktā paredzēto pasākumu par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem.
(4)
Komisija 2009. gada 22. jūlijā pieņēma hibrīda lēmumu, apstiprinot pasākumus par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem; Komisija paziņoja, ka pasākumi atbilst Kopienas pamatnostādnēm par valsts atbalstu vides aizsardzībai (turpmāk “Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā”) (3), tomēr nolēma uzsākt formālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz Aktā paredzēto atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem (4).
(5)
Komisija 2009. gada 23. jūlija vēstulē informēja Austriju par šo lēmumu un lūdza sniegt visu nepieciešamo informāciju šā pasākuma izvērtēšanai.
(6)
Komisija publicēja savu lēmumu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (5) un aicināja ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes.
(7)
Austrijas iestādes 2009. gada 19. augusta vēstulē lūdza pagarināt atbildes sniegšanas termiņu, un Komisija tam piekrita 2009. gada 9. septembra vēstulē. Visbeidzot Austrijas iestādes iesniedza savas piezīmes 2009. gada 8. oktobrī.
(8)
Starplaikā Austrijas Valsts nodarbinātības dienests 2009. gada 7. oktobra vēstulē Komisijai darīja zināmu savu nostāju attiecībā uz pasākumu par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija lūdza Austrijas iestādes sniegt piezīmes par šo nostāju. Austrijas iestādes iesniedza savas piezīmes 2009. gada 23. decembrī un 2010. gada 23. aprīlī nosūtīja papildu informāciju.
(9)
Komisija 2010. gada 21. jūnija un 2010. gada 19. jūlija vēstulēs lūdza Austrijas iestādēm sniegt papildu informāciju, ko tās izdarīja 2010. gada 13. septembrī. Pēc Austrijas iestāžu lūguma 2010. gada 9. jūlijā notika Komisijas un Austrijas pārstāvju tikšanās.
(10)
Austrijas iestādes 2010. gada 24. novembra vēstulē uzsvēra Zaļās elektroenerģijas akta nozīmi valstij un lūdza līdz 2010. gada decembra sākumam pieņemt lēmumu šajā lietā. Komisija atbildēja uz minēto vēstuli 2010. gada 7. decembrī. Nākamā tikšanās ar Austrijas pārstāvjiem notika 2010. gada 9. decembrī.
(11)
Austrijas iestādes 2010. gada 30. decembra vēstulē atsauca procedūras laikā minētos argumentus par labu pasākumam un lūdza Komisijai apstiprināt atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija atbildēja uz šo vēstuli 2011. gada 25. janvārī.
2. PASĀKUMA DETALIZĒTS APRAKSTS
(12)
Komisija savā 2009. gada 22. jūlija lēmumā apstiprināja Akta grozīto redakciju, izņemot vienīgi 22.c pantu, ar ko paredz atbrīvojuma mehānismu energoietilpīgiem uzņēmumiem. Tāpēc šis apraksts attiecas tikai uz pieminēto mehānismu.
2.1. Atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem uzņēmumiem
(13)
Akta 3. daļa paredz, ka Austrijas iestādes piešķir vienam vai vairākiem uzņēmumiem koncesiju zaļās elektroenerģijas norēķinu centra (Ökostromabwicklungstelle, “norēķinu centrs”) uzdevumu veikšanai. Proti, koncesionāriem jāpērk zaļā elektroenerģija no ražotājiem un tā jāpārdod elektroenerģijas piegādātājiem par fiksētu cenu. Elektroenerģijas piegādātāju pienākums ir iegādāties no norēķinu centra procentuālu daļu no to kopējā piegādes apjoma; šī procentuālā daļa atbilst zaļās elektroenerģijas vidējam īpatsvaram kopējā Austrijas elektroenerģijas bilancē.
(14)
Pašreiz Austrija ir piešķīrusi vienu valsts mēroga koncesiju vienam norēķinu centram, proti, Abwicklungsstelle für Ökostrom AG (OeMAG). OeMAG ir akciju sabiedrība, kura ir privāto tiesību subjekts un kuras revīziju veic zvērināts revidents. To uzrauga Austrijas Federālā ekonomikas un nodarbinātības ministrija un E-Control GmbH, Austrijas enerģētikas regulators. Būtiskos elementus pasākuma īstenošanā par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem (piemēram, metodes, kādā veidā elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem piešķir elektroenerģiju, cena, kas jāmaksā tirdzniecības uzņēmumiem, vai galapatērētāju ieguldījums) iepriekš nosaka Austrijas iestādes ar likumu vai rīkojumu. Domstarpības starp iesaistītajiem uzņēmumiem jārisina tiesā un nevis ar administratīvu tiesvedību.
(15)
OeMAG ir akciju sabiedrība, kas pieder elektropārvades sistēmu operatoriem, bankām un rūpniecības uzņēmumiem, proti, 24,4 % akciju pieder Verbund-APG un pārējās akcijas pa 12,6 % katram pieder VKW Netz AG, TIWAG Netz AG, CISMO GmbH, Oesterreichische Kontrollbank AG (OeKB), Investkreditbank AG, un Smart Technologies. Verbund-APG ir 100 % Verbund AG (Österreichische Elektrizitätswirtschafts-Aktiengesellschaft, Verbundgesellschaft) meitasuzņēmums; 51 % Verbund AG akciju pieder Austrijas Republikai. VKW Netz AG pieder uzņēmumam Illwerke AG, savukārt 95,5 % tā akciju pieder Forarlbergas federālajai zemei. TIWAG-Netz AG pieder uzņēmumam TIWAG AG, kas savukārt ir 100 % Tiroles federālās zemes meitasuzņēmums. CISMO GmbH pieder bankai Oesterreichische Kontrollbank AG, kā arī elektropārvades sistēmu operatoriem un elektroenerģijas un gāzes uzņēmumiem. Oesterreichische Kontrollbank AG pieder Austrijas bankām. Investkredit Bank AG pieder galvenokārt tautas bankām (Volksbanken). Smart Technologies pieder uzņēmumam Siemens. Tādējādi valsts kontrolētiem akcionāriem pieder 49,6 % OeMAG akciju, bet privātajiem akcionāriem - 50,4 % OeMAG akciju. Komisijas rīcībā nav pierādījumu, ka valsts kontrolētie akcionāri var pārņemt kontroli vai vismaz kopīgu kontroli pār OeMAG.
(16)
Saskaņā ar Akta 22.c panta 1. punktā paredzēto mehānismu energoietilpīgie uzņēmumi varētu lūgt saviem elektroenerģijas piegādātājiem nepiegādāt viņiem zaļo elektroenerģiju. Šim nolūkam energoietilpīgiem uzņēmumiem jāpierāda, ka tie atbilst šādiem diviem nosacījumiem:
a)
tiem ir tiesības uz atlīdzību saskaņā ar Likumu par elektroenerģijas nodokļa atmaksu (Energieabgabevergütungsgesetz); un
b)
to izdevumi par zaļo elektroenerģiju ir vismaz 0,5 % no to ražošanas neto vērtības.
Atbrīvojumu piešķir, pamatojoties uz iesniegumu enerģētikas regulatoram E-Control.
(17)
Ja atbrīvojums tiek piešķirts, elektroenerģijas piegādātājiem ir juridiski aizliegts iekasēt papildu izmaksas par zaļo elektroenerģiju no šiem lielajiem elektroenerģijas patērētājiem.
(18)
Akta 22.c panta 5. punktā noteikts, ka “līgumos starp elektroenerģijas sadales uzņēmumiem un [lielajiem elektroenerģijas] galapatērētājiem ir jāiekļauj obligāts nosacījums, ka šiem galapatērētājiem nepiegādā zaļo elektroenerģiju, ko zaļās elektroenerģijas norēķinu centrs piešķir elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem, un ka uz šiem galapatērētājiem neattiecina papildu izmaksas par zaļo elektroenerģiju. Pretrunīgi līguma noteikumi ir spēkā neesoši” (6).
(19)
Ja energoietilpīgs uzņēmums ir atbrīvots no pirkšanas pienākuma, tam jāveic kompensācijas maksājums OeMAG 0,5 % apmērā no tā ražošanas neto vērtības iepriekšējā kalendārajā gadā (Akta 22.c panta 2. punkts).
2.2. Lēmuma par procedūras uzsākšanu kopsavilkums
(20)
Paziņojumā Austrijas iestādes minēja, ka atbrīvojuma mehānisms jāizvērtē neatkarīgi no vispārējās atbalsta shēmas zaļās elektroenerģijas ražotājiem, jo tas attiecas tikai uz “privāttiesiskām līgumattiecībām” starp energoietilpīgiem uzņēmumiem un elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumiem. Austrijas iestādes argumentēja, ka atbrīvojums nav valsts atbalsts un ka tad, ja tas tā būtu, šis atbalsts būtu saderīgs ar iekšējo tirgu analoģiski 4. nodaļai Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā.
(21)
Jautājumā par to, vai shēmā ir iesaistīts valsts atbalsts, Komisija tās lēmumā par procedūras uzsākšanu konstatēja, ka “atbrīvojumu” no finansējuma mehānisma nevar izvērtēt atsevišķi no paša finansējuma mehānisma. Komisija uzskatīja, ka “izņēmums” (atbrīvojums) ir nešķirami saistīts ar attiecīgo “noteikumu” un atbrīvojums ir vispārējās shēmas neatņemama sastāvdaļa, kura jāizvērtē atbilstīgi attiecīgajam tiesību aktam par valsts atbalstu. Turklāt likumdošana paredz, ka elektroenerģijas tirdzniecības uzņēmumi, kuru klienti pārsvarā ir uzņēmumi, kuriem piešķirts atbrīvojums, var pieteikties uz atbrīvojumu no garantētā tarifa; tādējādi šī shēma varētu radīt arī tiešos zaudējumus OeMAG, un tas pastiprina secinājumu, ka shēmā ir iesaistīts valsts atbalsts (7).
(22)
Komisija pauda šaubas par atbrīvojuma mehānisma saderību ar valsts atbalsta noteikumiem. Tādēļ Komisija nolēma uzsākt šā mehānisma formālo izmeklēšanas procedūru.
(23)
Tā kā Komisija vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu, Austrijas iestādes piešķīra atbrīvojuma mehānismā paredzētās priekšrocības (8), pamatojoties uz Kopienas pagaidu shēmas noteikumu, kas paredz piešķirt atbalstu līdz pat EUR 500 000 apmērā laikposmā no 2008. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 31. decembrim (9). Komisija apstiprināja šo shēmu kā daļu no valsts atbalsta pasākuma Nr. N 47a/09 “Ar kopējo tirgu saderīgs ierobežota apjoma atbalsts saskaņā ar Kopienas pagaidu shēmu” (“Österreichregelung Kleinbeihilfen”) (10). Šo shēmu drīkst piemērot visu tautsaimniecības nozaru uzņēmumiem, kuri nebija nonākuši grūtībās 2008. gada 1. jūlijā, izņemot zivsaimniecības un lauksaimniecības produktu primārās ražošanas nozari. Šā pasākuma rezultātā atbalstu saņēma vairāk nekā 2 000 uzņēmumu.
3. AUSTRIJAS IESTĀŽU PIEZĪMES
(24)
Tāpat kā pirmspaziņošanas un paziņošanas posmā, Austrijas iestādes joprojām uzskata, ka pasākums par labu energoietilpīgiem uzņēmumiem nav valsts atbalsts, jo tajā nav iesaistīti valsts līdzekļi un tas nav selektīvs.
(25)
Taču arī tad, ja atbrīvojuma mehānisms būtu bijis valsts atbalsts, Austrijas iestādes uzskata, ka to jebkurā gadījumā var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu pēc analoģijas ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā, ar 25. pantu Komisijas 2008. gada 6. augusta Regulā (EK) Nr. 800/2008, kas atzīst atsevišķas atbalsta kategorijas par saderīgām ar kopējo tirgu, piemērojot Līguma 87. un 88. pantu (vispārējā grupu atbrīvojuma regula) (11), un ar 17. pantu Padomes 2003. gada 27. oktobra Direktīvā 2003/96/EK, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (12) (turpmāk - Enerģētikas nodokļu direktīva).
3.1. Valsts līdzekļi un attiecināmība
(26)
Attiecībā uz valsts līdzekļiem Austrijas iestādes uzskata, ka Akts ir analoģisks Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumam (Erneuerbare-Energien-Gesetz), kurš, pēc Austrijas iestāžu uzskatiem, neietver valsts līdzekļu izmantojumu. Austrijas iestādes šajā sakarā norāda uz Tiesas spriedumu PreussenElektra lietā (13).
(27)
Austrijas iestādes atbrīvojuma mehānismos, ko paredz Austrijas Zaļās elektroenerģijas akts un Vācijas Atjaunojamās enerģijas likums, saskata šādas kopīgas pazīmes:
a)
abās sistēmās papildu izmaksas, kas radušās garantētā iepirkumu tarifa rezultātā, sedz elektroenerģijas piegādātāji, kuriem jāiegādājas noteikta atjaunojamās enerģijas daļa par fiksētu cenu;
b)
abās sistēmās elektroenerģijas piegādātājiem nav pienākuma iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju tiem klientiem, kuri ir atbrīvoti no pienākuma pieņemt šādu atjaunojamo elektroenerģiju;
c)
abas sistēmas paredz pienākumu iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju no ražotājiem tiem tirgus dalībniekiem, kuri nedarbojas sabiedrisko pakalpojumu jomā; šiem tirgus dalībniekiem ir likumīgas tiesības attiecināt papildu izmaksas uz elektroenerģijas piegādātājiem, un pirkšanas pienākums un cenas ir noteiktas ar likumu;
d)
abās sistēmās regulators pārbauda, vai nav notikusi pārmērīga kompensācija attiecībā uz uzņēmumiem, kuriem ir pienākums iegādāties atjaunojamo elektroenerģiju no ražotājiem.
(28)
Lēmuma par procedūras uzsākšanu 42.-48. punktā Komisija ir sīki izskaidrojusi, kāpēc un kādi izvērtētā pasākuma aspekti ir salīdzināmi ar pasākumu, uz kuru attiecas Tiesas Essent lieta (14). Austrijas iestādes apstrīd šos konstatējumus šādu iemeslu dēļ:
a)
OeMAG nav iestāde, ko valsts norīkojusi maksājumu iekasēšanai. Austrijas iestāžu izpratnē Vācijas tīklu operatoriem ir tāda pati loma kā Austrijas OeMAG;
b)
OeMAG ir privāts uzņēmums, nevis publisko tiesību subjekts kā tās korporācijas, kas ir Air France (15) un Salvat Père (16) lietās pieņemto spriedumu pamatā. Austrija šajā saistībā uzsver, ka valstij nav pilnvaru iecelt vadības vai uzraudzības padomes locekļus, ne arī uzraudzības pilnvaru vai veto tiesību pār OeMAG lēmumiem. Valstij nav arī pilnvaru pārņemt OeMAG funkcijas;
c)
visas tiesas prāvas, kurās ir iesaistīts OeMAG, ir parasto tiesas iestāžu ziņā;
d)
vienīgā valsts kontrole, kurai ir pakļauts OeMAG, ir Austrijas Revīzijas palātas ex-post revīzijas;
e)
valsts budžets nesedz nekādus zaudējumus, kas radušies OeMAG. Valsts iestāžu loma aprobežojas tikai ar cenu fiksēšanu attiecībā uz atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanu un pārdošanu. Tāpēc šajā gadījumā nav nekādas ietekmes uz valsts budžetu, kā tas bija Sloman Neptun (17) un Pearle (18) lietās;
f)
Energie-Control GmbH nav rīcības brīvības attiecībā uz atbrīvojuma piešķiršanu saskaņā ar Akta 22.c pantu;
g)
atbrīvojuma mehānisms neietekmē kopējo summu, ko elektroenerģijas piegādātāji maksā OeMAG. Vienīgās izmaiņas skar kopējās summas sadali starp dažādu kategoriju elektroenerģijas galapatērētājiem.
3.2. Selektivitāte
(29)
Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojums energoietilpīgiem uzņēmumiem nav valsts atbalsts, jo tas nav selektīvs.
(30)
Austrija atgādina, ka energoietilpīgie uzņēmumi tikai daļēji ir atbrīvoti no zaļās elektroenerģijas ražotājiem sniegtā atbalsta finansēšanas. Tiem ir jāmaksā kompensācija 0,5 % vērtībā no to ražošanas neto vērtības tieši OeMAG, un tādējādi tie joprojām finansē atbalstu zaļajai elektroenerģijai.
(31)
Citējot spriedumu Adria-Wien Pipeline lietā (19), Austrijas iestādes norāda, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu tautsaimniecības nozaru ierobežojums de jure un ka tas nav selektīvs de facto. Taču arī tad, ja prima facie atbalsts būtu uzskatāms par selektīvu, tas jebkurā gadījumā būtu attaisnojams ar sistēmas loģisko pamatu.
(32)
De jure selektivitāte. Zaļās elektroenerģijas akts neparedz pasākumam noteikt atsevišķu tautsaimniecības nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmumu ierobežojumu, kā arī neparedz citus selektīvos kritērijus. Austrijas iestādes savu argumentu pamatojumā norāda, ka tiesu praksē nekas neliecina par to, ka, tikai paredzot noteiktu ražošanas neto vērtības robežu, tiek izpildīts selektivitātes kritērijs attiecībā uz valsts atbalstu. Turklāt Austrijas iestādes norāda, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu tautsaimniecības nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmumu ierobežojums, kā arī uz to neattiecas nekādi citi selektivitātes kritēriji: atbilstīgi spēkā esošajiem pagaidu noteikumiem pasākums attiecas uz 19 dažādām tautsaimniecības nozarēm un aptuveni 2 300 uzņēmumiem. Tādējādi pasākums de jure nav selektīvs.
(33)
De facto selektivitāte. Saskaņā ar Austrijas iestāžu viedokli lielais skaits nozaru un uzņēmumu, uz kuriem attiecas atbrīvošanas mehānisms, kā arī fakts, ka pasākumam nav noteikts atsevišķu nozaru vai konkrēta lieluma uzņēmuma ierobežojums un uz to neattiecas nekādi citi selektīvi kritēriji, liecina par to, ka pasākums de facto ir vispārīgs pasākums. Austrijas iestādes pamato šo nostāju arī ar spriedumu Adria-Wien Pipeline lietā. Austrija norāda, ka Tiesa šajā lietā izskatīja elektroenerģijas nodokļa daļēju atlīdzināšanu, kas tika piešķirta uzņēmumiem, kuru nodoklis pārsniedza 0,35 % no to ražošanas neto vērtības. Tiesa nolēma, ka “[..] valsts pasākumi, kuri paredz piešķirt daļēju enerģijas nodokļa atmaksu par dabasgāzi un elektrību, nav uzskatāmi par valsts atbalstu EK Līguma 92. panta (tagad - LESD 107. pants) izpratnē [..], ja tie attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības jomas” (20).
(34)
Pamatojums ar sistēmas loģisko pamatu. Attiecībā uz refinansēšanas un atbrīvošanas mehānisma struktūru Austrijas iestādes uzskata, ka maksājumu diferencēšana ir analoģiska citām nodokļu un maksājumu finansētām sistēmām. Tā kā ar šādu diferencēšanu tiek ņemta vērā uzņēmumu spēja segt papildu maksājumus, tā ir saskaņā ar sistēmas loģisko pamatu un tādējādi nav uzskatāma par valsts atbalstu. Austrijas iestādes uzskata, ka šāda nostāja bija arī Komisijai divos iepriekšējos lēmumos par valsts atbalstu (21).
(35)
Turklāt Austrijas iestādes norāda, ka atbrīvojuma mehānisms nevājina Aktā paredzētās vides priekšrocības, jo pieejamā atbalsta apjoms zaļās elektroenerģijas ražošanai nav samazināts. Ar vidi saistīto izmaksu samazināšana konkrētiem uzņēmumiem ir vienīgais veids, kā izveidot ilgtspējīgu zaļās elektroenerģijas finansēšanas mehānismu, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu atbalstu atjaunojamās enerģijas avotiem.
3.3. Saderība
(36)
Jautājumā par saderību Austrijas iestādes norāda, ka Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu pēc analoģijas var piemērot atbrīvošanas mehānismam.
(37)
Pamatnostādņu 4. nodaļa (151.-159. punkts) paredz prasības, lai saņemtu valsts atbalstu dabas resursu nodokļu samazinājuma vai atbrīvojuma veidā. Pastāv divu veidu novērtējums. Pirmkārt, ja atbalsts ir Kopienas tiesību aktos saskaņota dabas resursu nodokļa samazinājuma vai atbrīvojuma veidā, pasākums ir saderīgs ar iekšējo tirgu ar nosacījumu, ka atbalsta saņēmēji maksā vismaz minimālo Kopienas nodokļa likmi, kas noteikta Enerģētikas nodokļu direktīvā (22). Ja pasākums paredz tādu Kopienas tiesību aktos saskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumu vai atbrīvojumu, kas pārsniedz šo minimālo nodokļu likmi, vai ar Kopienas tiesību aktiem nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumu vai atbrīvojumu, dalībvalstīm jāsniedz sīka informācija par pasākuma nepieciešamību un samērīgumu.
(38)
Austrijas iestādes ierosina pēc analoģijas piemērot Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu attiecībā uz atbalstu dabas resursu nodokļu samazinājuma vai atbrīvojuma veidā. Austrijas iestādes uzskata, ka pasākumu pēc analoģijas var izvērtēt jo īpaši attiecībā uz nosacījumiem par Kopienas tiesību aktos saskaņotiem dabas resursu nodokļiem. Ņemot vērā šo juridisko pamatu, atbrīvojuma mehānismu var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, ja attiecīgie uzņēmumi arī turpmāk maksā Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzēto minimālo nodokļu likmi, t. i., EUR 0,50/MWh, ko tie arī dara. No tā izriet, ka papildu atvieglojumu no garantētā iepirkuma tarifa sistēmas, daļēji atbrīvojot no iemaksām tās finansējumā, var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo atlikušās iemaksas zaļās elektroenerģijas ražošanas finansējuma atbalstam arī turpmāk ir uzskatāmas par minimālā elektroenerģijas nodokļa papildinājumu.
(39)
Austrijas iestādes uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms vismaz netiešā veidā sekmē augstāku vides aizsardzības līmeni. Saskaņā ar Austrijas iestādēm atbrīvojuma mehānisms ir nepieciešams, lai varētu kopumā palielināt summu, ko elektroenerģijas patērētāji maksā par atjaunojamo elektroenerģiju.
(40)
Austrijas iestādes pamato šo argumentu, salīdzinot Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 152. punkta formulējumu ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. panta formulējumu (23). Salīdzinot Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas formulējumu vairāku valodu versijās, Austrijas iestādes secina, ka regulas 25. panta darbības joma ir plašāka nekā Pamatnostādņu 152. punkta darbības joma, proti, Pamatnostādņu 152. punktā minēto dabas resursu nodokļu samazinājumu nosacījums ir ar Kopienas tiesību aktiem pilnīgi saskaņoti enerģētikas nodokļi, savukārt regulas 25. pantā ir skaidri noteikts, ka atbalsta shēmas dabas resursu nodokļu samazinājuma veidā, piemēram, elektroenerģijas maksas samazinājums saskaņā ar Enerģētikas nodokļu direktīvu, ir atbrīvotas no prasības par paziņošanu, ja ir izpildīti Enerģētikas nodokļu direktīvā (Direktīva 2003/96/EK) minētie nosacījumi. Tādējādi Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzētie nosacījumi par nodokļu samazinājumu faktiski ir ietverti atbrīvojuma mehānismā energoietilpīgiem uzņēmumiem. Līdz ar to Enerģētikas nodokļu direktīvas loģiskais pamats, novērtējumi un pieeja, kā arī nosacījumi, kas uz šo direktīvu attiecas, piemēram, Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pants, ir piemērojami ierosinātajam atbrīvojuma mehānismam. Tāpēc gan atbrīvojuma mehānisms, gan Austrijas izmantotā sistēma, attiecinot izmaksas par elektroenerģijas patēriņu, atbilst Enerģētikas nodokļu direktīvai un tādējādi ir attaisnojami saskaņā ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu, respektīvi saderīgi ar iekšējo tirgu pēc analoģijas ar minēto pantu (24).
(41)
Austrijas iestādes atsaucas uz 2006. gada 7. jūlija“Kopīgo dokumentu par Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu vides aizsardzībai un Enerģētikas nodokļu direktīvas pārskatīšanu”(Joint paper on the revision of the Community guidelines on State aid for environmental protection and Energy Tax Directive) (25). Kopīgajā dokumentā skaidri norādīts, ka dalībvalstīm jāspēj piemēroties apstākļiem, lai varētu veikt pienācīgu diferencēšanu. Atbrīvojumi vai diferencētas likmes ir arī daļa no dabas resursu nodokļu un maksājumu būtības un loģikas. Tāpēc dalībvalstis uzskatīja, ka Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā un Vispārējā grupu atbrīvojuma regula būtu jāinterpretē plašā nozīmē.
(42)
Visbeidzot Austrijas iestādes detalizēti argumentē, ka līdzīgas sistēmas pastāv arī citās dalībvalstīs, un uzsver, ka Zaļās elektroenerģijas akts ir lielā mērā salīdzināms ar Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu. Tā kā Austrijas energoietilpīgie uzņēmumi konkurē ar uzņēmumiem, kas atrodas citās dalībvalstīs (piemēram, Vācijā) un ārpus ES, atbrīvojuma mehānismam ir būtiska nozīme, lai novērstu nelabvēlīgus apstākļus starptautiskajā konkurencē.
4. NO TREŠAJĀM PERSONĀM SAŅEMTĀS PIEZĪMES
(43)
Austrijas Valsts nodarbinātības dienests iesniedza piezīmes saistībā ar lēmumu par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Organizācija, kas pārstāv 3,2 miljonus biedru, uzskata, ka Zaļās elektroenerģijas akta finansēšanas mehānisms ietver valsts atbalstu. Tā nepiekrīt Austrijas iestāžu uzskatam, ka atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem patērētājiem ir saderīgs ar tiesību aktiem par valsts atbalstu. Valsts nodarbinātības dienests uzsver, ka mehānisms uzliek papildu slogu maziem un vidējiem uzņēmumiem (MVU) un mājsaimniecībām, kuru pienākums ir veikt papildu maksājumus par zaļo elektroenerģiju pat tad, ja tie nav galvenie patērētāji. Tā rezultātā notiktu konkurences kropļošana uz MVU rēķina.
(44)
Nodarbinātības dienests atsaucas uz Komisijas 2006. gada 4. jūlija lēmumu, kurā Komisija secina, ka garantēto iepirkuma tarifu sistēma ietver valsts atbalstu (26). Tā kā tiesiskais regulējums, ar ko pārvalda garantēto iepirkuma tarifu sistēmu, kopš tā laika nav mainījies, dienests norāda, ka 2008. gada Zaļās elektroenerģijas aktā paredzētā atbalsta sistēma joprojām ietver valsts atbalstu. Dienestu interesē, kā Austrijas iestādes tagad var pamatot savu nostāju, kas atšķiras no iepriekš paustās, kad tās paziņoja par Akta iepriekšējo redakciju.
(45)
Dienests nepiekrīt Austrijas iestādēm, ka lielo patērētāju atbrīvojums no pirkšanas pienākuma, ko paredz Akts, būtu uzskatāms par enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšanu. Austrijas iestādes, citējot iepriekšēju Komisijas lēmumu, kas apstiprināja enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšanu, tagad cenšas saņemt apstiprinājumu arī atbrīvojuma mehānisma piemērošanai lielajiem elektroenerģijas patērētājiem, kas nav pieļaujams. Dienests uzskata, ka šī analoģija ir nepamatota.
(46)
Enerģētikas nodokļu maksimālās robežas noteikšana bija valsts atbalsts, kas tiek piešķirts, izmantojot nodokļu sistēmu, un tā mērķis bija vismaz netiešā veidā uzlabot vides aizsardzību, savukārt energoietilpīgu uzņēmumu atbrīvojumam no pirkšanas pienākuma nav ar vides aizsardzību saistīta mērķa un to nevarētu ietilpināt Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā kategorijā.
(47)
Tā kā Akts jo īpaši paredz lielo patērētāju atbrīvojumu no šāda pirkšanas pienākuma, šis noteikums nav uzskatāms par dabas resursu nodokļa samazinājumu vai atbrīvojumu saskaņā ar Pamatnostādņu 4. nodaļu.
(48)
Turklāt arī tad, ja 4. nodaļu varētu piemērot pēc analoģijas, atbrīvojuma mehānisms nebūtu ar to saderīgs šādu iemeslu dēļ, proti, nav paredzēta pasākuma ierobežošana uz laiku līdz 10 gadiem. Pašreizējos tirgus apstākļos cenu elastība ir pietiekama, lai nodrošinātu, ka jebkādu ražošanas izmaksu palielinājumu attiecīgajās nozarēs (piemēram, papīra un tērauda rūpniecībā) varētu attiecināt uz patērētājiem; tas nozīmē, ka atbrīvojuma mehānisms neatbilst Pamatnostādņu 158.c punktā paredzētajam nosacījumam.
(49)
Turklāt atbrīvojums nav proporcionāls, jo patērētājiem, kas darbojas energoietilpīgās nozarēs, nav jāiegādājas zaļā elektroenerģija, kā rezultātā tiktu kavēta atjaunojamās enerģijas cenu tuvošanās tirgus cenu līmenim. Turklāt MVU un mājsaimniecībām vienām pašām būtu jāsedz papildu izmaksas, kas saistītas ar zaļās elektroenerģijas ražošanu, lai gan tās patērēja tikai nelielus enerģijas apjomus. Tādējādi atbrīvojuma mehānisms neatbilst arī Pamatnostādņu 159.a punktā minētajam nosacījumam.
(50)
Netika noslēgti arī Pamatnostādņu 159.c punktā minētie nolīgumi, ar kuriem lielie elektroenerģijas patērētāji apņēmās izpildīt Aktā paredzētos mērķus. Visbeidzot atbrīvojuma mehānisms lielajiem patērētājiem nesekmēja energoefektivitāti vai videi draudzīgu enerģijas izmantošanu, bet tieši otrādi - izslēdza šos patērētājus no jebkādas dalības ES mēroga vides mērķu sasniegšanā.
(51)
Tāpēc pēc Valsts nodarbinātības dienesta uzskata Akta 22. pants bija darbības atbalsta pasākums sui generis, kas neradīja labvēlīgu ietekmi uz vidi un neatbilda Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredzētajām prasībām. Tā kā atbalstam nav laika ierobežojuma un nav paredzēts to samazināt laika gaitā, un tā kā tas izkropļo konkurenci galvenokārt uz MVU rēķina, pēc Valsts nodarbinātības dienesta uzskata to nedrīkstētu atļaut.
5. PASĀKUMA NOVĒRTĒJUMS
(52)
Komisija pārbaudīja paziņoto pasākumu atbilstīgi LESD 107. pantam un turpmākajiem pantiem un EEZ Līguma 61. pantam un turpmākajiem pantiem (27).
(53)
Komisija norāda, ka paziņotais tiesību akts ietver divus atsevišķus pasākumus, un Komisijas 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu tie abi tika attiecināti uz valsts atbalstu (28). Aktā paredzēts atbalsts palielināta iepirkumu tarifa veidā par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem. Tas ietver arī noteikumu, ka energoietilpīgus uzņēmumus, ņemot vērā konkrētus apstākļus, var daļēji atbrīvot no pienākuma maksāt palielināta iepirkuma tarifu. Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā atzina palielinātu iepirkuma tarifu sistēmu par labu zaļās elektroenerģijas ražotājiem kā valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, tomēr izteica šaubas par atbrīvojuma mehānisma saderīgumu ar valsts atbalsta noteikumiem un tāpēc uzsāka formālo izmeklēšanas procedūru par šo Akta aspektu. Komisija 2009. gada 22. jūlija lēmumā apstiprināja, ka atbalsts zaļās elektroenerģijas ražotājiem ir saderīgs ar valsts atbalstu, taču tā nepieņēma galīgo nostāju jautājumā par to, vai energoietilpīgu uzņēmumu atbrīvojums no pirkšanas pienākuma ir uzskatāms par valsts atbalstu un, ja tā ir, vai šis atbrīvojuma mehānisms ir saderīgs ar valsts atbalsta noteikumiem. Šie jautājumi tika izskatīti formālās izmeklēšanas procedūras laikā, kā rezultātā tika pieņemts šis lēmums. Tomēr saskaņā ar turpmāko izklāstu 2009. gada 22. jūlija lēmuma konstatējumam, ka, izmantojot OeMAG, novirzītie līdzekļi zaļās elektroenerģijas ražotājiem ir valsts līdzekļi, ir būtiska nozīme, nosakot, vai mehānismā, kas atbrīvo energoietilpīgus uzņēmumus no ieguldījuma šajos līdzekļos, ir iesaistīti valsts līdzekļi.
5.1. Valsts atbalsta esamība
(54)
Pasākums ietver valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, ja: pirmkārt, tas piešķir priekšrocību atbalsta saņēmējiem; otrkārt, to finansē valsts vai no valsts līdzekļiem; treškārt, tas rada priekšrocības atsevišķiem uzņēmumiem vai saimnieciskām darbībām; ceturtkārt, tas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot vai apdraudēt konkurenci iekšējā tirgū.
5.1.1. Priekšrocība
(55)
Ja iespējamo priekšrocību radījis atbrīvojums vai daļējs atbrīvojums no regulējoša maksājuma, jānoskaidro viens jautājums - vai atbilstīgi tiesību aktos noteiktai shēmai valsts atbalsta pasākums piešķir priekšrocību konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai LESD 107. panta 1. punkta nozīmē salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kuri atrodas juridiski un faktiski salīdzināmā situācijā, ņemot vērā attiecīgā pasākuma mērķi (29).
(56)
Šajā gadījumā attiecīgā pasākuma mērķis ir palielināt ieņēmumus no elektroenerģijas lietotājiem, lai finansētu elektroenerģijas ražošanu no atjaunojamiem avotiem. Energoietilpīgi uzņēmumi faktiski un juridiski ir tādā pašā situācijā kā citi elektroenerģijas lietotāji, jo tie patērē elektroenerģiju un iegādājas to no elektroenerģijas piegādātājiem, kuriem savukārt ir pienākums pirkt konkrētu atjaunojamās elektroenerģijas daudzumu par tiesību aktos fiksētu cenu (“norēķinu cena” (Verrechnungspreis)). Ja atbrīvojuma mehānisms nepastāv, energoietilpīgie uzņēmumi maksā elektroenerģijas piegādātājiem papildu maksu par zaļo elektroenerģiju saskaņā ar elektrības rēķinu. Šādā veidā elektroenerģijas piegādātāji attiecina papildu izmaksas, kas radušās sakarā ar to pienākumu pirkt zaļo elektroenerģiju no norēķinu centra. Citiem elektroenerģijas lietotājiem, kuri juridiski un faktiski ir tādā pašā situācijā, jo tie visi pērk elektroenerģiju, šādu iespēju nav. Tādējādi atbrīvojuma mehānisms piešķir priekšroku energoietilpīgiem uzņēmumiem salīdzinājumā ar visiem citiem elektroenerģijas patērētājiem.
(57)
Pamatojoties uz E-Control piešķirto atbrīvojumu, energoietilpīgiem uzņēmumiem ir tiesības lūgt, lai tiem nepiegādā zaļo elektroenerģiju, un elektroenerģijas piegādātājiem ir ar likumu aizliegts attiecināt uz atbrīvotajiem uzņēmumiem jebkādas izmaksas, kas tiem radušās sakarā ar to pienākumu pirkt zaļo elektroenerģiju no norēķinu centra. Tā vietā energoietilpīgie uzņēmumi maksā norēķinu centram 0,5 % no savas ražošanas neto vērtības.
(58)
Tādējādi atbrīvojuma mehānisma ietekmē tiek noteikta maksimālā robeža energoietilpīgo nozaru uzņēmumu iemaksām, palielinot norēķinu centra ieņēmumus, ja tiek sasniegts konkrēts līmenis. Līdz ar to šie uzņēmumi likumīgā veidā tiek daļēji atbrīvoti no maksas, kura tiem būtu jāsedz parastos tirgus apstākļos. Tātad atbrīvojuma mehānisms piešķir priekšroku tiem uzņēmumiem, kuri atbilst tā piešķiršanas nosacījumiem.
(59)
Saskaņā ar Austrijas iestāžu pausto informāciju šā atvieglojuma apmērs var sasniegt līdz pat EUR 44 miljoniem gadā (30). Līdz ar to pasākums rada priekšrocības šiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem.
5.1.2. Valsts līdzekļi un attiecināmība
Saskaņā ar pastāvošo tiesas praksi priekšrocību var klasificēt par valsts atbalstu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu tikai tad, ja tas ir piešķirts tiešā vai netiešā veidā, izmantojot valsts līdzekļus, un šo līdzekļu izmantošana ir attiecināma uz valsti (31).
(60)
Šajā sakarā Austrijas iestādes izvirza divkāršu argumentu. Pirmkārt, līdzekļi, kurus kontrolē OeMAG, nav valsts līdzekļi. Otrkārt, pat tad, ja līdzekļi, kurus kontrolē OeMAG, ir valsts līdzekļi, OeMAG ieņēmumu samazināšanās atbrīvojuma mehānisma piemērošanas dēļ nesamazina valsts līdzekļus, jo valsts nav iesaistīta līmenī, kas ir pakārtots OeMAG (t. i., energoietilpīgo patērētāju un elektroenerģijas sadales uzņēmumu līmenī).
(61)
Komisija konstatē, ka atbrīvojuma mehānisms energoietilpīgiem uzņēmumiem samazina norēķinu centra, OeMAG, ieņēmumus, jo elektroenerģijas piegādātājiem nav pienākuma pirkt zaļo elektroenerģiju, lai to piegādātu tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem, kuriem piešķirts atbrīvojums, un šo energoietilpīgo uzņēmumu tiešā maksājuma summa OeMAG ir mazāka par summu, ko OeMAG būtu saņēmis, ja energoietilpīgajiem uzņēmumiem nebūtu piešķirts atbrīvojums.
(62)
Tādēļ Komisija konstatē, vai līdzekļi, kurus, pamatojoties uz Zaļās elektroenerģijas aktu, kontrolē norēķinu centrs, tas ir, OeMAG, ir valsts līdzekļi. Ja tas tā ir, izvērtējamā pasākuma rezultātā samazinās valsts ieņēmumi, un tādējādi tā finansējumu veido valsts līdzekļi.
(63)
Essent lietā (32) valsts bija noteikusi sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības SEP - uzņēmumam, kas pieder vairākiem holandiešu elektroenerģijas ražošanas uzņēmumiem, iekasēt ieņēmumus no elektroenerģijas tīkla lietotājiem noteiktā uzcenojuma. Tiesību akti paredzēja, ka SEP drīkst izmantot ieņēmumus no uzcenojuma tikai tiesību aktos paredzētiem mērķiem, tas ir, lai segtu neatgūstamās izmaksas, kas elektroenerģijas uzņēmumiem radušās sakarā ar elektroenerģijas tirgus liberalizēšanu.
(64)
Tiesa nosprieda, ka SEP iekasētais uzcenojums ir uzskatāms par valsts līdzekļiem, jo tas atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
uzcenojums tika piemērots privātiem uzņēmumiem ar valsts iestādes izdotu aktu (sprieduma 47.-66. punkts);
b)
valsts bija uzticējusi SEP veikt uzdevumu saistībā ar sabiedrisku saimnieciski nozīmīgu pakalpojumu, proti, iekasēt maksājumu (68. punkts);
c)
SEP nav tiesību izmantot ieņēmumus no šiem maksājumiem citiem, tiesību aktos neparedzētiem mērķiem, un tās uzdevuma veikšana tiek stingri kontrolēta (69. punkts).
(65)
Šis spriedums skaidri pierādīja, ka attiecīgais pasākums atšķiras no PreussenElektra lietā izskatītā pasākuma, jo “valsts nebija izraudzījusies uzņēmumus valsts līdzekļu pārvaldīšanai, bet bija uzticējusi tiem pirkšanas pienākumu, izmantojot pašu finanšu līdzekļus” (33). Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu norādīja, ka Austrijas valsts ir izveidojusi OeMAG un piešķīrusi tam licenci, un tā dibināšanas dokumentos ir paredzēts uzdevums pārvaldīt zaļās elektroenerģijas atbalstam nepieciešamos līdzekļus. Komisija secināja, ka fakts, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, nav pietiekams, lai pierādītu, ka pasākumā nav ietverts valsts atbalsts. Proti, paziņotais pasākums nav salīdzināms ar PreussenElektra lietas shēmu.
(66)
PreussenElektra lietā tika izskatītas darījuma attiecības starp privātiem uzņēmumiem, kurās nebija iesaistīta starpniekiestāde, savukārt ar Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu OeMAG tika uzticēts iekasēt un sadalīt zaļās elektroenerģijas ražošanai paredzētos līdzekļus. Turklāt Tiesa nošķir Essent lietu no Pearle un PreussenElektra lietām: Pearle lietā līdzekļi, ko iekasēja profesionāla iestāde, tika izmantoti nevis valsts iestāžu noteiktajiem mērķiem, bet gan privātas reklāmas kampaņas vajadzībām; savukārt PreussenElektra lietā privātie uzņēmumi, kam bija jāpērk atjaunojamā elektroenerģija par fiksētu cenu, izmantoja savus līdzekļus un nevis ieņēmumus no valsts vārdā iekasētajiem maksājumiem (72.-74. punkts).
(67)
Šajā gadījumā Komisijai jāizvērtē, vai valsts izraudzījās OeMAG maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai, kā tas bija SEP lietā, vai arī OeMAG izmantoja savus līdzekļus, kā to darīja uzņēmumi PreussenElektra lietā (34).
(68)
Maksājuma esamība. Komisijai vispirms jānoskaidro, vai OeMAG iekasētā nauda ir uzskatāma par maksājumu. Zaļās elektroenerģijas akta 10. un 19. iedaļa paredz, ka elektroenerģijas piegādātājiem jāpērk noteikts atjaunojamās elektroenerģijas apjoms par cenu, kas pārsniedz tirgus cenu, dēvētu par “norēķinu cenu”(Verrechnungspreis). Saskaņā ar Akta 22.b iedaļu norēķinu cena jānosaka ik gadu ar federālā ekonomikas un darba ministra rīkojumu; 22.b iedaļā ir noteiktas standarta vērtības. Elektroenerģijas tirgus cenas un norēķinu cenas, kas ir noteikta ar valsts iestādes aktu, starpība veido maksājumu par elektroenerģiju. Šajā gadījumā šis maksājums netiek veikts citiem parastajos komercdarījumos iesaistītajiem tirgus dalībniekiem, kā tas bija PreussenElektra lietā, kad Tiesa secināja, ka te nav iesaistīti valsts līdzekļi. Šajā gadījumā maksājumu saņēmējs ir iestāde, kurai ir konkrēts uzdevums iekasēt un sadalīt šos līdzekļus tikai sabiedrības interesēs esošiem mērķiem.
(69)
Privātas iestādes izraudzīšanās maksājuma iekasēšanai un pārvaldīšanai. Akts paredz, ka maksājumu iekasē nevis valsts, bet gan juridiska persona, kurai piešķirta koncesija darboties kā norēķinu centram. Pašreiz koncesija darboties kā norēķinu centram visā Austrijas teritorijā pieder OeMAG. Ar koncesiju OeMAG ir uzticēts sabiedriska pakalpojuma pienākums iekasēt maksājumu norēķinu cenas veidā no visiem elektroenerģijas piegādātājiem.
(70)
Parasti elektroenerģijas piegādātāji var brīvi attiecināt šo maksu uz elektroenerģijas patērētājiem, un, raugoties no ekonomiskā viedokļa, var pieņemt, ka parasti tie tā arī darīs. Tomēr Akts aizliedz šiem uzņēmumiem attiecināt maksu uz tiem energoietilpīgajiem uzņēmumiem, kuri saskaņā ar Akta 22.c iedaļu ir atbrīvoti no pienākuma pirkt atjaunojamo elektroenerģiju.
(71)
Komisija secina, ka valsts bija uzticējusi OeMAG veikt tautsaimniecisku sabiedrisku nozīmīgu pakalpojumu, proti, iekasēt un pārvaldīt šo maksājumu.
(72)
Līdzekļu kontrole un to izmantošana tiesību aktā paredzētajam mērķim. Akta 23. iedaļā noteikts, ka OeMAG jātur ieņēmumi no norēķinu cenas īpašā bankas kontā. Šajā kontā iekasētos līdzekļus var izmantot tikai atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanai. OeMAG jānodrošina Federālajai Ekonomikas un darba ministrijai un Austrijas Revīzijas palātai piekļuve visiem dokumentiem jebkurā laikā. Turklāt neatkarīgi no OeMAG īpašumtiesību struktūras saskaņā ar Akta 15. iedaļu Revīzijas palātai jāveic ex post revīzija.
(73)
Komisija secina, ka OeMAG ir jāizmanto līdzekļi tiesību aktā paredzētajam mērķim un ka valsts stingri pārbauda šo līdzekļu izmantošanu.
(74)
Pamatojoties uz spriedumiem Essent un Steinike lietās, Komisija secina, ka līdzekļi, ko iekasē un pārvalda OeMAG, ir uzskatāmi par valsts līdzekļiem.
(75)
Austrijas iestādes ir minējušas vairākus argumentus, pamatojot savu uzskatu, ka OeMAG situācija ir salīdzināma drīzāk ar PreussenElektra lietas, nevis Essent lietas situāciju. Ņemot vērā turpmākajos apsvērumos izklāstīto, šie argumenti neiztur rūpīgu pārbaudi.
(76)
Pirmkārt, Komisija norāda, ka Austrijas iestādes salīdzina Zaļās elektroenerģijas aktu ar Vācijas Atjaunojamās enerģijas likuma iepriekšējo un tagadējo redakciju, citējot Tiesas spriedumu lietā PreussenElektra (35). Taču šo salīdzinājumu konkrētajā gadījumā nevar izmantot. Šajā lēmumā Komisija pārbauda tikai ierosināto pasākumu un necentīsies izvērtēt Vācijas vai citas valsts līdzīgu likumdošanu: katra lieta jāizskata pēc tās būtības. Tomēr attiecībā uz minētajiem argumentiem jāņem vērā, ka Austrijas likumdošana ievērojami atšķiras no Vācijas likuma, kas tika ņemts vērā PreussenElektra lietā. PreussenElektra lietā Tiesa konstatēja, ka tikai tās priekšrocības, kuras tiešā veidā piešķir valsts vai valsts norīkota vai izveidota privāta iestāde, varētu ietvert valsts līdzekļu izmantošanu. Turklāt Tiesa secināja, ka privātiem elektroenerģijas piegādes uzņēmumiem uzliktais pirkšanas pienākums nebija saistīts ar valsts līdzekļu tiešu vai netiešu pārvedumu. Tāpēc šeit paziņotā shēma nav identiska ar PreussenElektra lietā izskatīto shēmu. Kā jau Komisija minēja tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu, Komisija uzskata, ka Austrijas shēma ietver tādu līdzekļu izmantošanu, kas ir attiecināmi uz valsts līdzekļiem. Austrijas shēma atšķiras no Vācijas shēmas jo īpaši ar to, ka tā paredz valsts norīkotu starpniekiestādi (OeMAG) un ka valsts uzrauga un pārbauda šīs iestādes pārvaldīto līdzekļu iekasēšanu un sadali. Turklāt Komisija uzskata, ka Austrijas shēma varētu atļaut arī, ka valsts veic tiešus maksājumus OeMAG.
(77)
Attiecībā uz tagadējo Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu būtu jāņem vērā, ka šis pasākums nav šā lēmuma priekšmets; Komisija līdz šim nav izvērtējusi šo pasākumu un tāpēc nevar sīki izskatīt šķietamo analoģiju starp Austrijas Zaļās elektroenerģijas aktu un tagadējo Vācijas Atjaunojamās enerģijas likumu.
(78)
Bez tam Austrijas iestādes argumentē, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, nevis publisko tiesību subjekts kā Air France un Salvat Père lietās minētās korporācijas. Austrijas iestādes var īstenot savu kontroli pār OeMAG, tikai veicot ex post revīziju tā kontos un atsaucot tā koncesiju.
(79)
Komisija norāda, ka šajā ziņā spriedums Essent lietā liecina par to, ka gadījumos, kad valsts norīko kādu iestādi iekasēt un pārvaldīt no maksājumiem gūtos ieņēmumus, nav vajadzības izšķirt, vai tā ir publiska vai privāta iestāde. Tiesa savos secinājumos nav norādījusi, vai SEP ir publiska vai privāta iestāde; no tā izriet, ka šim faktam nebija nozīmes attiecībā uz tās spriedumu. Šis arguments atbilst 106. punktam ģenerāladvokāta Mengozzi secinājumos Essent lietā un Tiesas spriedumam Steinike lietā (36).
(80)
Tāpēc fakts, ka OeMAG ir privāts uzņēmums, neizslēdz valsts līdzekļu klātbūtni. Izšķirošais jautājums ir, vai valsts to ir norīkojusi maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai.
(81)
Bez tam Austrijas iestādes argumentē, ka valsts budžets nesedz nekādus zaudējumus, kas var rasties OeMAG, un ka valsts iestāžu loma aprobežojas tikai ar atjaunojamās elektroenerģijas pirkšanas un pārdošanas cenas noteikšanu; tāpēc valsts budžets netiek apgrūtināts tādā veidā, kā tas notika Sloman Neptun un Pearle lietās.
(82)
Komisija uzsver, ka Essent lietā tika pierādīts, ka nauda, kas bija privātās iestādes rīcībā, kuru valsts norīkoja maksājumu iekasēšanai un pārvaldīšanai, ir uzskatāma par valsts līdzekļiem. Līdz ar to samazinātā maksājuma summa, ko maksā konkrēti uzņēmumi, kuriem ir pienākums veikt maksājumu, ir pietiekams iemesls, lai to uzskatītu par apgrūtinājumu valstij.
(83)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu argumentu, ka E-Control nav rīcības brīvības piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem atbrīvojumu no pirkšanas pienākuma, Komisija norāda, ka atbilstīgi ģenerāladvokāta Mengozzi skaidrojumam tā atzinuma 109. punktā Essent lietā fakts, ka iestādei, kas ir norīkota iekasēt un pārvaldīt maksājumus, nav rīcības brīvības, ir maznozīmīgs jautājumā par to, vai šie līdzekļi ir uzskatāmi par valsts līdzekļiem.
(84)
Visbeidzot Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojuma mehānisms neskar kopējo summu, ko elektroenerģijas piegādātāji maksā OeMAG, bet tikai kopējās summas sadali starp dažādu kategoriju elektroenerģijas galapatērētājiem; Komisija uz to norāda, ka jautājumā par valsts līdzekļu izmantošanu nav būtisks fakts, ka valsts ieņēmumu zaudējumus var kompensēt, palielinot valsts ieņēmumus no citiem avotiem. Izšķiroša nozīme ir tam, ka uzņēmums gūst priekšrocību un ka šī priekšrocība samazina ieņēmumus, ko valsts gūst no šā uzņēmuma. Ir skaidrs, ka valstij galu galā būs jāatrod citi ieņēmumu avoti deficīta kompensēšanai.
(85)
Komisija secina, ka konkrētās lietas fakti atbilst Essent un Steinike lietās izskatītajiem faktiem: visi kritēriji, kas tika noteikti Essent un Steinike lietās, lai pārbaudītu valsts līdzekļu esamību, ir izpildīti. Tādējādi izvērtētais pasākums ir finansēts ar valsts līdzekļiem.
(86)
OeMAG kontrolē esošo līdzekļu izmantošanu regulē tiesību akti, proti, Zaļās elektroenerģijas akts. Tāpēc līdzekļu izmantošana ir attiecināma uz valsti.
(87)
No iepriekš minētā izriet, ka atbrīvojuma mehānisma dēļ rodas valsts līdzekļu zaudējumi un tie ir attiecināmi uz valsti.
5.1.3. Pasākuma selektivitāte
(88)
Komisija norāda, ka pat tad, ja pasākums teorētiski varētu izrādīties neitrāls gan attiecībā uz uzņēmumiem, gan uz tautsaimniecības nozarēm, praktiski tas joprojām var būt selektīvs.
(89)
Austrijas iestādes argumentē, ka atbrīvojuma mehānisms nav uzskatāms par valsts atbalstu, jo tas nav selektīvs, bet gan vispārīgs pasākums, kas ir atvērts visiem uzņēmumiem un visām nozarēm. Pirmkārt, Austrijas iestādes min, ka 0,5 % robežvērtība paziņotajā shēmā neizvirza nekādus ierobežojumus attiecībā uz konkrētām nozarēm, uzņēmuma lielumu vai citiem selektīviem kritērijiem (37). Otrkārt, Austrijas iestādes konstatēja, ka pasākums faktiski ietekmē 2 300 uzņēmumus 19 dažādās nozarēs; tas liecinot par to, ka pasākums patiešām ir atvērts visiem uzņēmumiem un visām tautsaimniecības nozarēm.
(90)
Pasākums ir selektīvs, ja tas dod priekšroku tikai konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai. Tas nav selektīvs, ja tas attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības veida.
(91)
Komisija uzskata, ka 0,5 % robežvērtība vien nav pietiekams fakts, lai paziņoto shēmu uzskatītu par vispārēju pasākumu. Tieši otrādi - Komisija uzskata, ka šīs noteiktās robežvērtības dēļ ne visi valsts teritorijā esošie uzņēmumi var gūt labumu no paziņotā pasākuma.
(92)
Austrijas iestādes minēja, ka paziņotais pasākums attiecas uz uzņēmumiem, kuru izdevumu pieaugums pārsniedz 0,5 % no to ražošanas neto vērtības par iemaksām zaļās elektroenerģijas atbalstam. Komisija atzīst, ka šie nosacījumi ir ļoti līdzīgi prasībām, kas minētas “energoietilpīga uzņēmuma” definīcijā Enerģētikas nodokļu direktīvas 17. panta 1. punkta a) apakšpunktā (38). Austrijas iestādes argumentē, ka 0,5 % robeža nav pietiekams kritērijs, lai paziņoto pasākumu uzskatītu par selektīvu. Pēc Austrijas iestāžu uzskata, šo secinājumu atbalsta Tiesas spriedums Adria-Wien Pipeline lietā. Šajā lietā tiesai bija jāizskata enerģētikas nodokļa daļēja atmaksa, kas tika piešķirta uzņēmumiem, kuru nodoklis pārsniedza 0,35 % no to ražošanas neto vērtības. Tiesa nolēma, ka “valsts pasākumi, kuri paredz piešķirt enerģētikas nodokļu atmaksu par dabasgāzi un elektrību, nav uzskatāmi par valsts atbalstu EK Līguma 92. panta (tagad - LESD 107. pants) izpratnē (..), ja tie attiecas uz visiem uzņēmumiem valsts teritorijā neatkarīgi no to darbības jomas” (39).
(93)
Tomēr Komisija uzskata, ka minētais spriedums neizslēdz selektivitātes fakta konstatēšanu attiecībā uz 0,5 % robežvērtību šajā gadījumā. Spriedums bija pēc Austrijas tiesas lūguma sniegts prejudiciāls nolēmums par pastāvošo enerģētikas nodokļa atmaksas shēmu. Austrijas tiesa iesniedza divus jautājumus. Pirmkārt, tā vēlējās noskaidrot, vai fakts, ka saskaņā ar pastāvošo shēmu nodokļa atmaksa tika piešķirta tikai tiem uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu, liecina par to, ka šī atmaksa ir selektīva. Otrkārt, tiesa uzdeva hipotētisku jautājumu, kā Tiesa izvērtētu nodokļa atmaksu, ja tā neattiektos tikai uz uzņēmumiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu, bet gan uz visiem uzņēmumiem neatkarīgi no to darbības veida.
(94)
Attiecībā uz pirmo jautājumu Tiesa konstatēja, ka ierobežojums piešķirt nodokļa atmaksu tikai ražotājiem padara šo pasākumu par selektīvu. Ņemot vērā otrā jautājuma hipotētisko raksturu, tas ir, kā Tiesa novērtētu nodokļa atmaksu, kas tiktu piedāvāta visām tautsaimniecības nozarēm, Komisija atbildēja diezgan vispārīgi. Tā sacīja, ka pasākums ir uzskatāms par selektīvu, ja tas dod priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, un nav uzskatāms par selektīvu, ja tas dod priekšroku visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem, tos nešķirojot (40). Tiesa secināja, ka valsts pasākumi nav uzskatāmi par valsts atbalstu, ja “tie attiecas uz visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem neatkarīgi no to darbības veida.” (41). Tomēr Tiesa nenorādīja, vai pasākums, kurš ir pakļauts 0,35 % robežvērtībai, patiešām attiecas uz visiem uzņēmumiem. To minēja arī ģenerāladvokāts Jacobs savā atzinumā par nākamo Tiesas spriedumu: “Tiesa Adria-Wien lietā nepārbaudīja 0,35 % robežvērtības ietekmi” (42). Tiesai nebija jālemj par to, vai atbrīvojuma mehānisms kā tāds (t.i., neņemot vērā ierobežojumu piešķirt nodokļa atmaksu uzņēmumiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu) faktiski ir selektīvs. Tāpēc Tiesa neizslēdza iespēju, ka 0,35 % robežvērtība varētu būt selektīvs kritērijs, ja tā ietekmē pasākums praktiski nebūtu atvērts visiem valsts teritorijā esošajiem uzņēmumiem.
(95)
Turpretim Komisija uzskata, ka Tiesa minēja dažas norādes, ka šāda robežvērtība varētu būt selektīvs kritērijs arī tad, ja pasākums būtu atvērts vairākām atšķirīgām nozarēm. Atbildot uz otro jautājumu, Tiesa minēja, ka “ne atbalsta saņēmēju uzņēmumu lielais skaits, ne to nozaru dažādība un nozīme, kurās darbojas šie uzņēmumi, nav iemesls secinājumiem, ka valsts iniciatīva ir vispārīgs ekonomiski politisks pasākums” (43). Saskaņā ar tiesu praksi daudzus pasākumus, kas neattiecas uz konkrētām nozarēm, faktiski var uzskatīt par selektīviem, ja tie nav atvērti visiem valsts teritorijā esošiem uzņēmumiem (44). Tātad pat tādus pasākumus, kuri ir atvērti visām nozarēm, var uzskatīt par selektīviem, pamatojoties uz to, ka faktiski tie nav atvērti visiem uzņēmumiem attiecīgajā teritorijā.
(96)
Šis uzskats ir atspoguļots arī Komisijas lēmumā par Austrijas enerģētikas nodokļa atmaksu (45). Pamatojoties uz iepriekš izklāstīto Tiesas lēmumu, Austrijas iestādes paplašināja pasākumu, ietverot tajā visu nozaru uzņēmumus. Tomēr, izvērtējot grozīto shēmu, Komisija konstatēja, ka pasākums joprojām ir selektīvs, jo, lai gan formāli atvieglojums ir atvērts visiem uzņēmumiem, praksē labumu no tā gūtu tikai tie uzņēmumi, kuri patērē daudz enerģijas salīdzinājumā ar to ražošanas neto vērtību (46). Komisija secināja, ka nodokļu atvieglojums uzskatāms par nelikumīgu (t. i., nepaziņotu) valsts atbalstu un tas nav saderīgs ar iekšējo tirgu (47).
(97)
Komisijas lēmuma rezultātā Austrijas administratīvā tiesa lūdza Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā (48). Austrijas tiesas iesniegtie jautājumi attiecās uz nelikumīgās nodokļa atmaksas ietekmes darbības jomu, un Tiesa nesāka vēlreiz izskatīt selektivitātes aspektu. Tomēr šo jautājumu izskatīja ģenerāladvokāts. Savā atzinumā ģenerāladvokāts minēja, ka “saskaņā ar Komisijas viedokli, piešķirot atmaksu tikai tiem pakalpojumu uzņēmumiem (papildus ražošanas uzņēmumiem), kuri nav izslēgti ar 0,35 % robežvērtību, tiktu vienkārši palielināts atbalsta saņēmēju loks. Tomēr atbalsts tā rezultātā nezaudētu savu ietekmi kā tādu, jo tā selektivitātes kritērijs joprojām saglabātos” (49). Turklāt ģenerāladvokāts konstatēja, ka “Komisijas pamatojums tās 2004. gada lēmumā ir pārliecinošs attiecībā uz 0,35 % robežvērtības selektīvo raksturu grozītajā shēmā.” (50).
(98)
Komisija no iepriekš minētā secina, ka 0,5 % robežvērtība šajā gadījumā ir atlases kritērijs, kas ierobežo paziņotā pasākuma labumu, attiecinot to uz energoietilpīgiem uzņēmumiem, un izslēdz uzņēmumus, kuri nav energoietilpīgi. Neatkarīgi no to nozaru skaita, kuras gūst labumu no pasākuma, noteiktā robežvērtība nozīmē, ka ne visi valsts teritorijā esošie uzņēmumi var gūt labumu no paziņotā pasākuma. Tāpēc šīs robežvērtības ietekmē paziņotais pasākums kļūst selektīvs.
(99)
Turklāt Komisija konstatē, ka šeit izvērtējamo atbrīvojuma mehānismu var izmantot tikai tie uzņēmumi, kas ir tiesīgi saņemt enerģētikas nodokļa atmaksu saskaņā ar Austrijas likumu par elektroenerģijas nodokļa atmaksu, kas bija Komisijas lēmuma priekšmets lietā par Austrijas elektroenerģijas nodokļa atmaksu. Tādējādi Komisijas pamatojums minētajā lēmumā mutatis mutandis ir piemērojams arī šajā lietā.
(100)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu paustā argumenta otro rindu Komisija uzskata, ka paziņotais pasākums arī ir selektīvs, jo praksē tas galvenokārt koncentrējas uz ierobežotu skaitu uzņēmumu, kuri nodarbojas ar konkrētu energoietilpīgu preču ražošanu. Saskaņā ar Tiesas tiesu praksi pasākums jāanalizē, nevis atsaucoties uz tā cēloņiem vai mērķiem, bet saistībā ar tā ietekmi (51). Tas nozīmē, ka pat tad, ja formāli pasākums ir atvērts visām nozarēm un visiem uzņēmumiem, to joprojām var uzskatīt par selektīvu, ja tas praktiski nav atvērts visiem valsts teritorijā esošajiem uzņēmumiem. Tiesa nosprieda, ka “ne atbalsta saņēmēju uzņēmumu lielais skaits, ne to nozaru dažādība un nozīme, kurās darbojas šie uzņēmumi, nav iemesls secinājumam, ka a) shēma ir vispārīgs ekonomiski politisks pasākums” (52).
(101)
Veicot pārbaudi, Komisija konstatēja, ka paziņotā shēma galvenokārt koncentrējās uz pavisam nelielu uzņēmumu skaitu, no kuriem lielākā daļa nodarbojās ar preču ražošanu. Austrijas iestādes 2010. gada 9. septembrī iesniedza datus par pašreiz piemēroto shēmu, tas ir, ar atbalsta intensitāti, kas ir zemāka par paziņotajām robežvērtībām. Saskaņā ar šo informāciju no aptuveni 300 000 Austrijas uzņēmumiem tikai aptuveni 2 000 uzņēmumu jeb mazāk nekā 1 % no visiem Austrijas uzņēmumiem pieteicās uz šīs shēmas labumu saņemšanu. Pēc shēmas piemērošanas aptuveni 66 % no labumu saņēmējiem bija uzņēmumi, kuri “nodarbojās ar preču ražošanu” (53). Komisija konstatē, ka gadījumā, ja Austrijas iestādēm būtu jāpalielina atbalsta intensitāte, pārsniedzot de minimis robežas, kuras pagaidām izmanto shēmā, pasākums visticamāk vēl vairāk koncentrētos uz uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu. To apliecina fakts, ka, pamatojoties uz Austrijas iestāžu sniegto informāciju, tikai 12 uzņēmumi gūtu labumu no atbalsta intensitātes, kas pārsniedz pašlaik piemērojamo shēmas intensitāti, un ka tikai divi no minētajiem uzņēmumiem darbojas transporta nozarē, bet pārējie 10 nodarbojas ar preču ražošanu (54).
(102)
Komisija secina, ka paziņotā shēma sniegs nelielu atbalstu vai nesniegs to nemaz vairākumam Austrijas tautsaimniecības nozaru un galvenokārt dos labumu uzņēmumiem, kuri darbojas kādā no preču ražošanas nozarēm. Neatkarīgi no to nozaru skaita, kurās uzņēmumi varētu gūt labumu pasākuma rezultātā, pasākums galvenokārt koncentrējas uz uzņēmumiem, kuri nodarbojas ar preču ražošanu, tāpēc tas faktiski ir uzskatāms par selektīvu.
(103)
Komisija secina, ka paziņotais atbrīvojuma mehānisms ir selektīvs gan tāpēc, ka tas paredz 0,5 % robežvērtību, kas ierobežo pasākumu, attiecinot to uz energoietilpīgiem uzņēmumiem, gan arī tāpēc, ka šie uzņēmumi galvenokārt nodarbojas ar preču ražošanu.
(104)
Komisija norāda, ka pat tad, ja pasākumam ir selektīvs raksturs, tas neatbilst selektivitātes nosacījumam, ja to attaisno tās sistēmas būtība un vispārējā struktūra, kurai tas pieder (55). Tiesa attiecīgi nosprieda, ka tas ir jāpierāda attiecīgajai dalībvalstij (56).
(105)
Saskaņā ar Tiesu ir “jānošķir, no vienas puses, mērķi, kas ir izvirzīti īpašai nodokļu sistēmai un kas nav daļa no tās, un, no otras puses, mehānismi, kas ir ietverti pašā nodokļu sistēmā un kas ir nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus.” Tikai pēdējos minētos mehānismus var attaisnot ar nodokļu sistēmas, kurai pasākums pieder, būtību vai vispārīgo struktūru (57). Neraksturīgie mērķi ir jāņem vērā, izvērtējot atbalsta saderību (58).
(106)
Austrijas iestādes uzskata, ka Akta 22.c iedaļā paredzētā maksājumu diferencēšana ir paredzēta, lai varētu noteikt papildu maksājumus dažādu jaudu uzņēmumiem. Turklāt atbrīvojuma mehānisms neietekmējot Aktā paredzētos labvēlīgos vides aspektus, jo zaļās elektroenerģijas ražošanai pieejamā atbalsta summa netiek samazināta. Austrijas iestādes apgalvo, ka, tikai samazinot vides maksājumus konkrētiem uzņēmumiem, ir iespējams izveidot ilgtspējīgu zaļās elektroenerģijas finansēšanas mehānismu, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu atbalstu atjaunojamās enerģijas avotiem.
(107)
Komisija šajā sakarā norāda, ka ar norēķinu cenām izveidotās sistēmas raksturīgie mērķi ir palielināt ieņēmumus, lai jo īpaši sekmētu atjaunojamo enerģiju. Tomēr atbrīvojuma mehānisma mērķis ir palielināt energoietilpīgu uzņēmumu konkurētspēju, samazinot to maksu par elektroenerģiju un tādējādi uzlabojot uz norēķinu cenas balstītās sistēmas pieņemamību. Šis mērķis ir raksturīgs sistēmas loģiskajam pamatam un vispārējai struktūrai.
(108)
Saskaņā ar Tiesas spriedumu šāda raksturīgā mērķa īstenošanas centieni nav pietiekams iemesls, lai attaisnotu pasākumu, atsaucoties uz nodokļu sistēmas būtību vai vispārējo struktūru (59). To var analizēt tikai pasākuma saderības izvērtēšanas laikā (60).
(109)
Lai pamatotu šo uzskatu, ka atbrīvojuma mehānismu attaisno sistēmas loģiskais pamats un vispārējā struktūra, Austrijas iestādes citē divus lēmumus par valsts atbalstu; tomēr šajos gadījumos bija cita situācija. Valsts atbalsta pasākums N 271/06, Dānijas nodoklis par lieko siltumu, kas paredzēts nevis konkurētspējas uzlabošanai, bet nodokļu piemērošanas nodrošināšanai līdzvērtīgā veidā visiem uzņēmumiem. Valsts atbalsta pasākums N 860/06, Vācijas enerģētikas nodokļa atbrīvojums par energoproduktu divējādu izmantošanu, kurš pamatojās uz principu, ka energoproduktiem būtu jāpiemēro nodoklis tikai tad, ja tos izmanto apkurei vai kā degvielu.
(110)
Ņemot vērā iepriekš minēto, paziņotais atbrīvojums energoietilpīgiem uzņēmumiem nav attaisnojams ar tās sistēmas būtību un vispārējo struktūru, pie kuras tas pieder.
(111)
Komisija secina, ka paziņotais pasākums atbilst selektivitātes kritērijiem, jo tas faktiski ir selektīvs, un to neattaisno sistēmas būtība un vispārējā struktūra.
5.1.4. Konkurences kropļošana un ietekme uz tirdzniecību
(112)
Atbalsta saņēmēji pasākumā, ko Komisija uzskata par darbības atbalstu, galvenokārt nodarbojas ar energoietilpīgu produktu, piemēram, metāla vai papīra, ražošanu (61). Šajās rūpniecības nozarēs notiek tirdzniecība starp dalībvalstīm, un vienas dalībvalsts uzņēmumi konkurē ar citas dalībvalsts uzņēmumiem. Tāpēc attiecīgais pasākums var izkropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību iekšējā tirgū.
5.1.5. Secinājums
(113)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo tas ietekmē valsts līdzekļu samazināšanos un tādējādi dod priekšrocību energoietilpīgiem uzņēmumiem. Tā rezultātā pasākums varētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm un izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
5.2. Atbalsta likumība
(114)
Austrijas iestādes ir apņēmušās neuzsākt atbalsta īstenošanu, kamēr Eiropas Komisija nebūs to apstiprinājusi. Austrijas iestādes paziņoja par pasākumu pirms tā īstenošanas uzsākšanas, tādējādi izpildot LESD 108. panta 3. punktā paredzēto prasību (62).
5.3. Atbalsta saderība
(115)
Saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu Komisija var paziņot, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Atbilstīgi pastāvošajai tiesu praksei dalībvalstij ir pienākums pierādīt attiecīgā pasākuma saderību (63).
(116)
Atbalsta lietās, kuras attiecas uz LESD 107. panta 3. punktu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība (64). Izmantojot šo rīcības brīvību, Komisija ir publicējusi pamatnostādnes un paziņojumus, paredzot kritērijus, saskaņā ar kuriem nosaka konkrētu atbalsta veidu saderību ar iekšējo tirgu atbilstīgi LESD 107. panta 3. punktam. Tiesa ir konsekventi uzsvērusi, ka Komisijai ir juridiski saistošas tās publicētās pamatnostādnes un paziņojumi valsts atbalsta uzraudzības jomā, ja tie atbilst Līguma noteikumiem un ja dalībvalstis tos ir akceptējušas (65).
(117)
Tāpēc, pirmkārt, būtu jāpārbauda, vai paziņotais atbalsts attiecas uz vienas vai vairāku pamatnostādņu un paziņojumu darbības jomu un vai to var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo tas atbilst šeit norādītajiem saderības kritērijiem.
(118)
Austrijas iestādes uzskata, ka paziņotais pasākums attiecas uz Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā (66) darbības jomu vai Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā ir piemērojamas pēc analoģijas. Turklāt tās uzskata, ka atbalsts attiecas uz Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas darbības jomu (67).
(119)
Tomēr pastāv skaidri definētas situācijas, kurās var piešķirt darbības atbalstu. Proti, darbības atbalstu īpašos apstākļos var piešķirt kā nodokļu atlaidi atbilstīgi 4. nodaļai Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā (68) vai 25. pantam Vispārējā grupu atbrīvojumu regulā (69). Atsevišķos gadījumos atbalstu var izvērtēt arī, tieši pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
5.3.1. Pamatnostādnes par atbalstu vides jomā
(120)
Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā piemērošanas darbības joma ir definēta šādi (70):
“(58)
Šīs pamatnostādnes attiecas uz valsts atbalstu vides aizsardzībai. Tās piemēro saskaņā ar citām ar valsts atbalstu saistītām Kopienas politikas jomām, citiem noteikumiem Eiropas Kopienas dibināšanas līgumā un Līgumā par Eiropas Savienību, kā arī tiesību aktos, kas pieņemti, pamatojoties uz šiem līgumiem.
(59)
Šīs pamatnostādnes attiecas uz atbalstu, kas paredzēts, lai atbalstītu vides aizsardzību visās nozarēs, uz kurām attiecas EK līgums. Tās skar arī nozares, uz kurām attiecas īpaši Kopienas noteikumi par valsts atbalstu (metālapstrāde, kuģu būve, automobiļu rūpniecība, sintētisko šķiedru ražošana, transports, ogļrūpniecība, lauksaimniecība un zivsaimniecība), ja vien šajos īpašajos noteikumos nav noteikts citādi.”
(121)
Pamatnostādņu 70.1. punktā definēta “vides aizsardzība” kā “jebkura darbība, kuras mērķis ir labot vai novērst saņēmēja darbības radītu kaitējumu fiziskajai videi vai dabas resursiem vai veicināt šo resursu efektīvu izmantošanu, mazināt šāda kaitējuma risku vai efektīvāk izmantot dabas resursus, tostarp izmantojot energotaupības pasākumus un atjaunojamos enerģijas avotus”. Pamatnostādņu 151. punkts paredz, ka atbalsts attiecas uz Pamatnostādņu darbības jomu ar nosacījumu, ka tas vismaz netieši veicina vides aizsardzības līmeņa uzlabošanos.
(122)
Austrijas iestādes uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms netiešā veidā veicina vides aizsardzību divu iemeslu dēļ: tas ir nepieciešams priekšnoteikums, lai nodrošinātu politisko atbalstu norēķinu cenas paaugstināšanai, kas ir vajadzīgs, lai finansētu atjaunojamās elektroenerģijas ražošanas turpmāku palielināšanu; un tas palielina elektroenerģijas lietošanas cenu, tādējādi sekmējot energoefektīvas darbības centienus.
(123)
Attiecībā uz pirmo argumentu Komisija norāda, ka ne vienmēr pastāv saistība starp norēķinu cenu un atjaunojamās elektroenerģijas ražošanas līmeņa pieaugumu. Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 23. aprīļa Direktīvu 2009/28/EK par atjaunojamo energoresursu izmantošanas veicināšanu un ar ko groza un sekojoši atceļ Direktīvas 2001/77/EK un 2003/30/EK (“Atjaunojamās enerģijas direktīva”) (71), Austrijas pienākums ir palielināt elektroenerģijas ražošanu no atjaunojamiem avotiem. Tomēr tā var brīvi izvēlēties, kādā veidā to finansēt. Austrija, piemēram, varētu šim nolūkam izmantot nodokļu ieņēmumus. Līdz ar to nav nepieciešamības piemērot atbrīvojuma mehānismu, lai palielinātu atjaunojamās enerģijas ražošanu.
(124)
Attiecībā uz Austrijas iestāžu pausto otro argumentu Komisija norāda, ka atbrīvojuma mehānisms darbojas kā maksimālās robežvērtības noteikšana. Vidējā cena par elektroenerģiju, ko maksā energoietilpīgi uzņēmumi, attiecīgi samazinās ar katru papildu izmantoto kilovatstundu, kas pārsniedz noteikto robežvērtību. Tā vietā, lai sekmētu energoefektivitāti, atbrīvojuma mehānisms faktiski to samazina.
(125)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms neattiecas uz Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā darbības jomu.
(126)
Taču arī tad, ja šis pasākums attiektos uz Pamatnostādņu darbības jomu (bet tas tā nav), Komisija norāda, ka tas nebūtu uzskatāms par saderīgu ar iekšējo tirgu, jo nav izpildīti turpmāk minētie kritēriji, ko paredz Pamatnostādņu 4. nodaļa.
(127)
Saderības izvērtēšanas nolūkā Pamatnostādņu 4. nodaļa izšķir saskaņotus un nesaskaņotus dabas resursu nodokļus. Parafiskālā nodeva norēķinu cenas veidā nav Savienības līmenī saskaņots dabas resursu nodoklis. Atjaunojamās enerģijas direktīva paredz obligātos mērķus attiecībā uz atjaunojamo enerģiju, taču atstāj dalībvalstu ziņā izvēli par šo mērķu sasniegšanas veidu.
(128)
Tāpēc atbrīvojuma mehānisms būtu jāizskata atbilstīgi noteikumiem par nesaskaņotiem dabas resursu nodokļiem, ko paredz Pamatnostādņu 4. nodaļa (72).
(129)
Saskaņā ar šiem noteikumiem dalībvalstij jāsniedz informācija par attiecīgajām nozarēm vai atbalsta saņēmēju kategorijām, uz kurām attiecas atbrīvojumi jeb atlaides, par galveno atbalsta saņēmēju situāciju katrā attiecīgajā nozarē un par to, kādu ieguldījumu nodokļu politika varētu dot vides aizsardzībai. Turklāt tai pienācīgi jāraksturo nozares, kurām piemērots atbrīvojums, un jāiesniedz saraksts ar lielākajiem atbalsta saņēmējiem katrā nozarē (jo īpaši ņemot vērā apgrozījumu, tirgus daļas un nodokļa bāzes lielumu) (73). Pamatojoties uz šo informāciju, Komisijai jāizvērtē, vai dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir nepieciešams un samērīgs. Attiecībā uz nepieciešamību jāatbilst šādiem nosacījumiem: saņēmēju atlases pamatā ir objektīvi un pārredzami kritēriji, un nesamazināts dabas resursu nodoklis ievērojami palielina ražošanas izmaksas, kuras nevar novirzīt uz patērētājiem, neradot pārdošanas apjomu būtisku samazinājumu (74). Attiecībā uz samērīgumu dalībvalstij jāpierāda, ka katrs atsevišķais saņēmējs maksā daļu no valsts nodokļa likmes, kas kopumā atbilst katra atsevišķā saņēmēja ekoloģiskajam raksturlielumam, vai vismaz 20 % no valsts nodokļa, ja vien nav pamatota zemāka likme, šo samazinājumu vai atbrīvojumu obligāts nosacījums ir nolīgumu noslēgšana ar mērķi sasniegt vides aizsardzības mērķus (75).
(130)
Lai gan Komisija vairākkārt atkārtoja savu prasību, Austrijas iestādes šo informāciju nav sniegušas (76). Līdz ar to Komisija nevarēja izvērtēt, vai atbalsts ir nepieciešams un samērīgs un kā tas varētu sekmēt vides aizsardzību.
5.3.2. Analoģija ar Pamatnostādņu 4. nodaļu
(131)
Ņemot vērā, to, ka paziņotais atbrīvojuma mehānisms pat netiešā veidā neietekmē vides aizsardzību, Komisija pārbaudīja, vai tā varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu pēc analoģijas ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā.
(132)
Saskaņā ar Austrijas iestādēm atbrīvojuma mehānismu var izvērtēt pēc analoģijas ar noteikumiem par saskaņoto enerģētikas nodokļu atvieglojumiem, ko paredz 152.-153. punkts par vides aizsardzību. Pamatnostādņu 4. nodaļā izklāstīti divi veidi dabas resursu nodokļu samazinājuma izvērtējumam, kā rezultātā var tikt izdarīti atšķirīgi secinājumi. Pirmkārt, tā paredz samazināt tos enerģētikas nodokļus, kuri ir saskaņoti atbilstīgi Enerģētikas nodokļu direktīvai, kuri uzskatāmi par saderīgiem bez turpmākas analīzes ar nosacījumu, ka ir ņemti vērā Enerģētikas nodokļu direktīvā noteiktie nodokļu minimālie līmeņi. Otrkārt, tā paredz noteikumus nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazināšanas izvērtēšanai un tādu saskaņotu enerģētikas nodokļu izvērtēšanai, kas ir zem minimālajiem nodokļu līmeņiem, kuri ir noteikti Enerģētikas nodokļu direktīvā. Dalībvalstij abos gadījumos jāsniedz detalizēta informācija par pasākuma nepieciešamību un samērīgumu. Austrijas iestādes argumentē, ka Komisija varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu parafiskālajām nodevām, pamatojoties uz to, ka saņēmēji maksā vismaz minimālo Austrijas enerģētikas nodokļu līmeni.
(133)
Komisija norāda, ka nav bijuši precedenti tās lēmumu vai Eiropas Kopienu Tiesas spriedumu praksē attiecībā uz 4. nodaļā Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredzēto saskaņotu enerģētikas nodokļu izvērtēšanas noteikumu piemērošanu parafiskālajām nodevām pēc analoģijas.
(134)
Saskaņā ar pastāvošo Tiesas praksi Savienības tiesību akta noteikumu var analoģiski piemērot, ja ir izpildīti šādi divi nosacījumi. Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi ir ļoti līdzīgi tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot analoģiskā veidā. Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi ir nepilnīgi, tādējādi tie nav saderīgi ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un to var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus (77). Ņemot vērā šos nosacījumus, Komisija norāda, ka analoģiju ES tiesību aktos var izmantot tikai izņēmuma gadījumos.
(135)
Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamiem noteikumiem jābūt ļoti līdzīgiem tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot pēc analoģijas. Tā kā 4. nodaļa Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā attiecas uz dabas resursu nodokļu samazināšanu vai atbrīvojumu, noteikumiem, kurus piemēro paziņotajiem nodokļiem saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, jābūt līdzīgiem tiem noteikumiem, kurus piemēro dabas resursu nodokļiem.
Tomēr Komisija uzskata, ka atbilstīgi ES tiesību aktiem pastāvošā situācija dabas resursu nodokļu jomā nav salīdzināma ar atbilstīgi ES tiesību aktiem pastāvošo situāciju parafiskālo nodevu jomā. Lai gan ES tiesību akti neparedz konkrētus noteikumus parafiskālo nodevu regulēšanai, tie paredz konkrētus noteikumus, kas ir piemērojami enerģētikas nodokļiem. Šajā sakarā jo īpaši jāmin minimālie nodokļu līmeņi, ko paredz Enerģētikas nodokļu direktīva, un izņēmumi attiecībā uz šiem minimālajiem līmeņiem saskaņā ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā un 25. pantu Vispārējā grupu atbrīvojuma regulā. Attiecībā uz parafiskālajām nodevām Komisija norāda, ka ES tiesību akti neparedz noteikumus par šo nodokļu samazināšanu vai atbrīvojumu no tiem, kā arī minimālos līmeņus.
(136)
Tādējādi Komisija secina, ka uz parafiskālajām nodevām, ko paredz Austrijas shēma, neattiecas tie noteikumi, kurus piemēro dabas resursu nodokļiem saskaņā ar ES tiesību aktiem.
(137)
Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamiem noteikumiem jābūt nepilnīgiem, kas nav saderīgi ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un ko var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus.
(138)
Tomēr pasākumus, uz kuriem neattiecas Pamatnostādņu darbības joma, nevar izvērtēt saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tāpēc Komisija nesaskatīja Pamatnostādnēs nevienu nepilnību, pamatojoties uz kuru varētu pēc analoģijas izvērtēt paziņotos pasākumus. Šis secinājums attiecas uz analoģijas izmantošanu gan attiecībā uz saskaņotiem nodokļiem, gan uz nesaskaņotiem nodokļiem.
(139)
Turklāt situāciju, kad tiesību akti neparedz noteikumus par atbrīvojumu no parafiskālajām nodevām, jebkurā gadījumā nevarētu labot, piemērojot tādus analoģiskus noteikumus, kas attiecas uz enerģijas nodokļiem saskaņā ar ES tiesību aktiem. Ja noteikumus, kas attiecas uz saskaņotu enerģētikas nodokļu samazināšanu, pēc analoģijas piemērotu nesaskaņotām parafiskālajām nodevām, uzņēmumi varētu sasniegt Enerģētikas nodokļu direktīvā paredzētos minimālos nodokļu līmeņus, veicot šādas parafiskālās nodevas. Tāpēc šāda pieeja nesaskan ar Enerģētikas nodokļu direktīvu. Komisija uzskata, ka minimālās likmes Enerģētikas nodokļu direktīvā tika paredzētas tikai tāpēc, lai tās piemērotu saskaņotā enerģētikas nodokļu sistēmā. Izmantojot minimālās likmes par kritēriju ārpus saskaņotu nodokļu sistēmas, to piemērošana neatbilstu paredzētajam mērķim. Minimālās nodokļu likmes noteikti netika paredzētas, lai noteiktu energoietilpīgiem uzņēmējiem piemērojamo kopējo apgrūtinājumu, kas izriet no vidi regulējošiem pasākumiem, piemēram, saistībā ar palielinātu iepirkuma tarifu finansēšanas mehānismu. Ar šādu pieeju netiktu ņemts vērā fakts, ka valsts atbalsta politika atzīst iecietīgu attieksmi pret nodokļu atbrīvojumiem, kas pārsniedz saskaņotu minimālo līmeni tāpēc, ka visās dalībvalstīs saskaņotu minimālo likmju piemērošana vismaz zināmā mērā nodrošina līdzvērtīgus apstākļus. Šis arguments neattiecas uz apgrūtinājumiem saistībā ar palielināta iepirkuma tarifa sistēmām, kuras nav saskaņotas un kurās jebkura novirze no standarta ieguldījumiem var izkropļot konkurenci.
(140)
Līdz ar to fakts, ka ES tiesību aktos nav paredzēti noteikumi par parafiskālo nodevu samazināšanu, nav uzskatāms par nepilnību, kas nav saderīga ar ES tiesību aktu vispārīgajiem principiem un ko varētu novērst, pēc analoģijas piemērojot spēkā esošos noteikumus par saskaņotu enerģētikas nodokļu samazināšanu.
(141)
Jebkurā gadījumā, ja minētos noteikumus tomēr varētu piemērot pēc analoģijas, atbrīvojuma mehānismu nevarētu uzskatīt par saderīgu 129.-133. apsvērumā izklāstīto iemeslu dēļ.
(142)
Komisija secina, ka tā nesaskata paziņotā atbrīvojuma mehānisma analoģiju ar Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļā paredzētajiem saskaņoto enerģētikas nodokļu samazināšanas izvērtēšanas noteikumiem, tāpēc tā nevar apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz šādu analoģiju.
5.3.3. Analoģija ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu
(143)
Komisija turklāt izskatīja, vai tā varētu apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu.
(144)
Austrijas iestādes uzskata, ka atšķirīgais formulējums Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļā un Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā ļauj apstiprināt pasākumu, pamatojoties uz analoģiju ar regulas 25. pantu. Austrijas iestādes norāda, ka 152. punkts Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā paredz:
“Lai to varētu apstiprināt saskaņā ar EK līguma 87. pantu, nodokļa samazinājumam vai atbrīvojumam attiecībā uz saskaņotajiem nodokļiem, jo īpaši tiem, kas saskaņoti ar Direktīvu 2003/96/EK, jābūt saderīgam ar attiecīgajiem piemērojamiem Kopienas tiesību aktiem un jāatbilst tajos noteiktajiem ierobežojumiem un nosacījumiem”,
(145)
savukārt Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pants paredz:
“Atbalsta shēmas vides aizsardzībai, ko veido dabas resursu nodokļa samazinājums un kas atbilst Direktīvas 2003/96/EK nosacījumiem, ir saderīgas ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 3. punkta nozīmē, un uz tām attiecas atbrīvojums no prasības par paziņošanu saskaņā ar Līguma 88. panta 3. punktu, ja ir izpildīti šā panta 2. un 3. punktā minētie nosacījumi” (78).
(146)
Austrijas iestādes secina, ka regulas 25. panta darbības joma, iespējams, ir plašāka par Pamatnostādņu 152. punkta darbības jomu. Austrijas iestādes norāda, ka Pamatnostādņu 152. punkts, iespējams, attiecas tikai uz nodokļiem, kas ir saskaņoti ar Enerģētikas nodokļu direktīvu, savukārt regulas 25. pants tikai nosaka, ka atbrīvojuma mehānisma piemērošanā jāņem vērā Enerģētikas nodokļu direktīvā noteiktie minimālie nodokļu līmeņi pat tad, ja tie neattiecas uz saskaņotajiem enerģētikas nodokļiem. Tāpēc regulas 25. punktu var piemērot nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājumam, ko var uzskatīt par saderīgu, ja vispārējā nodokļu sistēmā ir ņemti vērā minimālie enerģētikas nodokļu līmeņi. Austrijas iestādes atzīst, ka iemaksas, ko maksā saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, nav nodokļi (79), taču norāda, ka paziņoto atbrīvojuma mehānismu var izvērtēt un apstiprināt pēc analoģijas ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. punktā paredzēto noteikumu par dabas resursu nodokļiem.
(147)
Tomēr Komisija šajā gadījumā nesaskata analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantu. Pirmkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamie noteikumi nav līdzīgi tiem noteikumiem, kurus vēlas piemērot pēc analoģijas. Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā ir skaidri noteikts, ka šo pantu piemēro tikai dabas resursu nodokļiem, kas ir saskaņoti atbilstīgi Enerģētikas nodokļu direktīvai. Tāpēc klasificēšana par enerģētikas nodokli ir regulas 25. panta piemērošanas “nosacījums”. Šo interpretāciju pamato fakts, ka atbilstīgi Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas loģiskajam pamatam tās darbības joma nevar būt plašāka par Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā, uz ko tā attiecas, darbības jomu. Tāpēc regulas 25. pants viennozīmīgi attiecas tikai uz enerģētikas nodokļiem, kas ir saskaņoti ar Enerģētikas nodokļu direktīvu. Kā jau iepriekš minēts, iemaksas, ko maksā saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu, nav dabas resursu nodokļi, un Enerģētikas nodokļu direktīvas noteikumi uz tiem neattiecas. Līdz ar to enerģētikas nodokļiem piemērojamie noteikumi nav līdzīgi noteikumiem, kas nosaka Austrijas palielinātos iepirkuma tarifus. Otrkārt, attiecīgajā gadījumā piemērojamos noteikumos nav nepilnību, kas nav saderīgas ar ES tiesību aktu vispārīgo principu un ko var novērst, piemērojot analoģiskus noteikumus. Nodokļu samazinājumus vai līdzīgus pasākumus, kuri nav atrunāti Vispārējā grupu atbrīvojuma regulā, nevar automātiski uzskatīt par nesaderīgiem ar ES tiesību aktiem, tikai jāievēro pienākums par to paziņošanu atbilstīgi LESD 108. pantam. Tos var izvērtēt un noteikt par saderīgiem saskaņā ar Pamatnostādnēm par atbalstu vides jomā vai gadījumā, kad tās nav piemērojamas, saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tādējādi Austrijas atbalsta shēmai piemērojamie noteikumi nav nepilnīgi un nesaderīgi ar ES tiesību aktiem.
(148)
Komisija secina, ka tā nesaskata saskaņā ar Zaļās elektroenerģijas aktu maksāto iemaksu analoģiju ar Vispārējās grupu atbrīvojuma regulas 25. pantā minētajiem saskaņotajiem enerģētikas nodokļiem un tāpēc nevar apstiprināt atbrīvojuma mehānismu, pamatojoties uz šādu analoģiju.
5.3.4. Saderība ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu
(149)
Komisija konstatē, ka Austrijas iestādes nav norādījušas, ka atbrīvojuma mehānismu var paziņot par saderīgu ar iekšējo tirgu, tieši pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Tā kā dalībvalstij ir jānorāda visi iemesli, kas pamato saderību (80) un jāpierāda, ka ir izpildīti nepieciešamie nosacījumi, šā iemesla dēļ Austrijas iestādes nevar izmantot šo iemeslu saderības pamatošanai.
(150)
Neraugoties uz to, Komisija pārbaudīja, vai tā varētu paziņot atbrīvojuma mehānisma saderību atbilstīgi šim juridiskajam pamatojumam.
(151)
LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā noteikts, ka par saderīgu ar iekšējo tirgu var uzskatīt tādu “atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm”. Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi Komisija var paziņot, ka atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tas sekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu (81), ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai (82), un tam nav nelabvēlīga ietekme uz tirdzniecības apstākļiem tādā mērā, ka tas kaitē kopīgām interesēm.
(152)
Tādējādi saskaņā ar pastāvošo Komisijas praksi pasākumus var paziņot par saderīgiem pa tiešo saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu, ja tie ir samērīgi un ja pozitīvā ietekme uz kopīgā mērķa sasniegšanu pārsniedz negatīvo ietekmi uz konkurenci un tirdzniecību (83). Komisija uzskata par piemērotu šajā sakarā uzdot divus šādus jautājumus:
1)
vai pasākums ir paredzēts skaidri definēta vispārējas intereses mērķa sasniegšanai;
2)
vai pasākums ir piemērots kopīgas intereses mērķa sasniegšanai? Jo īpaši jānoskaidro:
a)
vai atbalsta pasākums ir piemērots un nepieciešams instruments vai arī pastāv citi vairāk piemēroti instrumenti;
b)
vai pasākumam ir stimulējoša ietekme, citiem vārdiem, vai atbalsts maina uzņēmumu uzvedību;
c)
vai atbalsta pasākums ir samērīgs, citiem vārdiem, vai tās pašas izmaiņas uzvedībā varētu panākt ar mazāku atbalstu;
3)
vai pasākumam ir ierobežota ietekme uz konkurences izkropļošanu un tirdzniecību, tādējādi nodrošinot pārsvarā pozitīvu iedarbību?
(153)
Austrijas iestādes norāda, ka pasākuma galvenais mērķis ir vides aizsardzība. Tomēr, pamatojoties uz 126.-129. apsvērumā izklāstīto informāciju, atbrīvojuma mehānisms neveicina vides aizsardzību.
(154)
Turklāt jebkuru pasākuma ietekmi uz vidi var panākt, kopumā paaugstinot palielināta iepirkuma tarifus, kas, pēc Austrijas iestāžu domām, nebūtu iespējams, nenodrošinot energoietilpīgu uzņēmumu konkurētspēju ar paziņotā atbrīvojuma mehānisma palīdzību. Turklāt Austrijas iestādes savos paskaidrojumos atzīst, ka atbrīvojuma mehānisma mērķis ir uzlabot Austrijas energoietilpīgo uzņēmumu konkurētspēju ar to konkurentiem citās dalībvalstīs. Komisija tās lēmumos nekad nav apstiprinājusi, ka šāds atbalsts sekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu.
(155)
Vienīgais izņēmums šajā gadījumā ir 4. nodaļa Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā. Tomēr, lai gan Komisija akceptē dabas resursu nodokļa samazinājumu, tā joprojām pieprasa maksāt minimālo nodokļa līmeni. Tas nozīmē, ka uzņēmuma, kurš gūst labumu no nodokļa samazinājuma, kopējais ieguldījums vispārējos nodokļu ieņēmumos joprojām pieaug ar katru piesārņojuma vienību. Šajā gadījumā ir cita situācija. Ieguldījumam ir noteikta maksimālā robeža 0,5 % apmērā no ražošanas neto vērtības. Piesārņojuma papildu vienības vairs nav pakļautas parafiskālajai nodevai. Līdz ar to ieguldījums uz vienu piesārņojuma vienību pieaug ar katru papildu vienību. Tāpēc tā vietā, lai sekmētu resursu efektīvu izmantošanu, sistēma mudina izmantot papildu resursus.
(156)
Tāpēc Komisija uzskata, ka atbalsts nesekmē kopīgas intereses mērķa sasniegšanu.
(157)
Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi “darbības atbalsts”, proti, tāds atbalsts, kas ir paredzēts, lai atbrīvotu uzņēmumu no izdevumiem, kas tam parastos apstākļos būtu jāsedz tā pastāvīgajā pārvaldībā vai parastajās darbībās, principā neattiecas uz 92. panta 3. punktu [tagadējo LESD 107. panta 3. punktu] (84). Turklāt tiesa konstatēja, ka “atbilstīgi attiecīgajai tiesu praksei šāds atbalsts principā izkropļo konkurenci tajās nozarēs, kurās tas tika piešķirts, un tam raksturīgo īpašību dēļ tas nesekmē nevienu mērķi, kas iepriekš minēts izņēmuma noteikumos” (85). Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms ir uzskatāms par darbības atbalstu, jo tas atbrīvo saņēmējus no to elektroenerģijas iepirkuma izmaksu daļas, ko tie parastos apstākļos būtu maksājuši savās ikdienas darbībās.
(158)
Pat tad, ja kopīgās intereses mērķis bija konkurētspējas uzlabošana, Komisija norāda, ka darbības atbalsts jebkurā gadījumā nebūtu piemērots instruments šā mērķa sasniegšanai.
(159)
Attiecībā uz dabas resursu nodokļiem Komisija ir akceptējusi šā principa ierobežotu izņēmumu, ņemot vērā konkrēta mērķa pastāvēšanu. Konkrētām nozarēm vai uzņēmumu kategorijām piemērojams dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir pieļaujams saskaņā ar 4. nodaļu Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā, ja tas ļauj paaugstināt nodokļus citiem uzņēmumiem, tādējādi kopumā uzlabojot izmaksu internalizāciju, un uzlabot vides aizsardzību. Šajā sakarā Komisija uzskata, ka šis atbalsta veids varētu būt nepieciešams, lai netiešā veidā novērstu negatīvos arējos efektus, atvieglojot relatīvi augstu valsts dabas resursu nodokļu ieviešanu vai uzturēšanu.
(160)
Tomēr Komisija uzskata, ka ieguldījumi zaļās elektroenerģijas atbalstam, no kuriem saņēmēji ir jāatbrīvo atbilstīgi paziņotajai shēmai, nav uzskatāmi par dabas resursu nodokli Pamatnostādņu 70. panta 14. punkta un 151. panta izpratnē. Nodokļi ir maksājumi, kurus veic vispārējā valsts budžetā. Iemaksas, no kurām ir jāatbrīvo saņēmēji saskaņā ar paziņoto shēmu, netiek maksātas vispārējā valsts budžetā. Tās izmanto vienīgi, lai finansētu ieguldījumus OeMAG, kas atbalsta zaļās elektroenerģijas ražotājus ar palielinātu iepirkumu tarifu palīdzību. Tātad šīs iemaksas nav dabas resursu nodoklis.
(161)
Komisija uzskata, ka ir precīzi jāinterpretē jebkurš izņēmums no Pamatnostādnēs par atbalstu vides jomā minētā vispārīgā noteikuma par darbības atbalsta nesaderību ar iekšējo tirgu. Tāpēc Pamatnostādņu 4. nodaļa, kas ir izņēmums, ir piemērojama tikai dabas resursu nodokļiem.
(162)
Turklāt saskaņā ar iepriekš izklāstīto Pamatnostādņu 4. nodaļas piemērošana parafiskālajām nodevām būtu pretrunā ar šo noteikumu mērķiem un Enerģētikas nodokļu direktīvu attiecībā uz saskaņotiem enerģētikas nodokļiem. Ar šādu pieeju minētos noteikumus varētu vispārēji piemērot parafiskālajām nodevām vides aizsardzības jomā (piemēram, parafiskālās nodevas par atkritumiem un tamlīdzīgi). Šāda plaša mēroga piemērošana pārsniedz Pamatnostādņu 4. nodaļas darbības jomu un mērķus.
(163)
Tāpēc Komisija uzskata, ka darbības atbalsts parafiskālo nodevu samazinājuma veidā nav piemērots instruments vides aizsardzības uzlabošanai. Komisija līdz šim nav piemērojusi Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļas noteikumus cita veida maksājumiem un parafiskālajām nodevām.
(164)
Turklāt Komisija konstatē, ka dabas resursu nodokļa apjoms pat tad, ja tiek piemērota tikai samazinātā likme, ir tieši proporcionāls attiecīgā uzņēmuma radītā piesārņojuma līmenim. Tomēr šajā gadījumā šis ieguldījums ir ierobežots līdz konkrētam līmenim. Jebkuru patēriņu, kas pārsniedz šo līmeni, vairs neapliek ar papildu nodokli. Šā atbrīvojuma mehānisma rezultātā parafiskālā nodeva zaudē jebkādu līdzekļus saudzējošas darbības stimulu.
(165)
Gadījumā, ja darbības atbalsts parafiskālo nodevu samazinājuma veidā būtu jāakceptē kā piemērots politikas instruments, būtu jāpārbauda attiecīgā darbības atbalsta nepieciešamība un samērīgums, tāpat kā nesaskaņotu dabas resursu nodokļu samazinājuma gadījumā, saskaņā ar Pamatnostādņu par atbalstu vides jomā 4. nodaļu (86), jo nesaskaņotu nodokļu pārbaude saskaņā ar 4. nodaļu atspoguļo LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētās sīkas ekonomiskās analīzes vispārīgos principus.
(166)
Saskaņā ar šiem noteikumiem dalībvalstij jāsniedz informācija par attiecīgajām nozarēm vai atbalsta saņēmēju kategorijām, uz kurām attiecas atbrīvojumi jeb atlaides, par galveno atbalsta saņēmēju situāciju katrā attiecīgajā nozarē un par to, kādā veidā nodokļu politika var veicināt vides aizsardzību. Turklāt tai pienācīgi jāraksturo nozares, kurām piemērots atbrīvojums, un jāiesniedz saraksts ar lielākajiem atbalsta saņēmējiem katrā nozarē (jo īpaši ņemot vērā apgrozījumu, tirgus daļas un nodokļa bāzes lielumu) (87). Pamatojoties uz šo informāciju, Komisijai jāizvērtē, vai dabas resursu nodokļu samazinājums vai atbrīvojums ir nepieciešams un samērīgs. Attiecībā uz nepieciešamību jābūt izpildītiem šādiem nosacījumiem: saņēmēju izvēles pamatā ir objektīvi un pārredzami kritēriji, un nesamazināts dabas resursu nodoklis ievērojami palielina ražošanas izmaksas, kuras nevar novirzīt uz patērētājiem, neradot pārdošanas apjomu būtisku samazinājumu (88). Attiecībā uz samērīgumu dalībvalstij jāpierāda, ka katrs atsevišķais saņēmējs maksā daļu no valsts nodokļa likmes, kas kopumā atbilst katra atsevišķā saņēmēja ekoloģiskajam raksturlielumam, vai vismaz 20 % no valsts nodokļa, ja vien nav pamatota zemāka likme, šo samazinājumu vai atbrīvojumu obligāts nosacījums ir nolīgumu noslēgšana ar mērķi sasniegt vides aizsardzības mērķus (89).
(167)
Lai gan Komisija vairākkārt atkārtoja savu prasību, Austrijas iestādes nav iesniegušas šādu informāciju (90). Līdz ar to Komisija nevarēja izvērtēt, vai atbalsts ir nepieciešams un samērīgs un kā tas varētu sekmēt vides aizsardzību.
(168)
Visbeidzot Austrijas iestādes nespēja pierādīt, ka šādam atbrīvojuma mehānismam būtu kāda stimulējoša ietekme.
(169)
Saskaņā ar pastāvošo tiesu praksi valsts atbalsts var izkropļot konkurenci un ietekmēt tirdzniecību (91). Šajā gadījumā konkurenci kropļojošo ietekmi pastiprina fakts, ka tie uzņēmumi, kuriem ir tiesības uz atbrīvojuma mehānismu, jau ir saņēmuši darbības atbalstu samazināta enerģētikas nodokļa veidā. Ja šiem uzņēmumiem piešķirtu vēl vienu darbības atbalsta veidu, kuram turklāt nav laika ierobežojuma, tiktu izkropļota konkurence un ietekmēta tirdzniecība tādā mērā, kas ir pretrunā ar kopīgām interesēm.
(170)
Komisija secina, ka atbrīvojuma mehānisms nav saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
5.4. Secinājums
(171)
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Komisija ir izvērtējusi atbalsta shēmu, kas paredzēta zaļās elektroenerģijas ražotājiem, un atbrīvojuma mehānismu, kas paredzēts energoietilpīgiem uzņēmumiem. Komisija tās 2009. gada 22. jūlija lēmumā par procedūras uzsākšanu konstatēja, ka zaļās elektroenerģijas ražotājiem paredzētā atbalsta shēma ir uzskatāma par valsts atbalstu, tomēr ir saderīga ar iekšējo tirgu. Ar Komisijas lēmumu tika uzsākta formālā izmeklēšanas procedūra par atbrīvojuma mehānismu; Komisija konstatē, ka arī šis pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē. Tomēr Komisija uzskata, ka atbrīvojuma mehānisms noteikti ir darbības atbalsts, un tam nevar piemērot nekādus LESD paredzētos atbrīvojumus, pamatojoties uz vispārēju valsts atbalsta aizliegumu.
Ņemot vērā visus Komisijai iesniegtos faktus, Komisija secina, ka valsts atbalsts, ko Austrijas iestādes plāno piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem, ir uzskatāms par nesaderīgu ar iekšējo tirgu,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Valsts atbalsts, ko Austrijas iestādes plāno piešķirt energoietilpīgiem uzņēmumiem kā daļēju atbrīvojumu no pienākuma iegādāties zaļo elektroenerģiju, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
Tālab šādu atbalstu nedrīkst sniegt.
2. pants
Divu mēnešu laikā pēc lēmuma izziņošanas Austrijas iestādes informē Komisiju par pasākumiem, ko tās veikušas, pildot šo lēmumu.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts Austrijas Republikai.
Briselē, 2011. gada 8. martā