ROZHODNUTÍ KOMISE
ze dne 14. prosince 2010
o státní podpoře C 39/96 (dříve NN 127/92), prováděné Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF)
(oznámeno pod číslem K(2010) 8938)
(Pouze francouzské znění je závazné)
(Text s významem pro EHP)
(2011/179/EU)
EVROPSKÁ KOMISE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 108 odst. 2 první pododstavec (1) této smlouvy,
poté, co vyzvala zúčastněné strany, aby v souladu s uvedeným článkem (2) podaly své připomínky, a s ohledem na tyto připomínky,
vzhledem k těmto důvodům:
1. POSTUP
(1)
Rozsudkem ze dne 15. dubna 2008 (3) (dále jako „rozsudek Tribunálu“) Tribunál Evropské unie zrušil rozhodnutí Komise 2005/262/ES ze dne 20. dubna 2004 (4) o podpoře prováděné Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF) (5).
(2)
Po rozsudku Tribunálu musí Komise přijmout nové rozhodnutí.
(3)
Uvedený rozsudek je zakončením procesu, jehož hlavní etapy jsou uvedeny níže.
A. První fáze
(4)
Společnost Société internationale de diffusion et d’édition („SIDE“) dopisem ze dne 20. března 1992 upozornila Komisi na opatření k podpoře propagace, dopravy a uvádění na trh, která francouzské orgány poskytly CELF, přičemž tato podpora nebyla předmětem předchozího oznámení útvarům Komise.
(5)
Dopisem ze dne 2. dubna 1992 připomněla Komise francouzským orgánům, že každý záměr, vedoucí k poskytnutí nebo úpravě podpory měl být předmětem předběžného oznámení jejím útvarům, a požádala uvedené orgány, aby informovaly o podstatě a předmětu podpory, citované SIDE.
(6)
Dopisem ze dne 29. června 1992 potvrdily francouzské orgány Komisi existenci podpor ve prospěch CELF. Upřesnily, že tato opatření směřovala k seznámení se s francouzskou literaturou a jazykem v nefrankofonních zemích a že družstvu CELF kromě toho byla svěřena správa tří systémů přesné podpory, která by rovněž vedla k usnadnění přístupu vzdálených čtenářů k francouzským knihám.
(7)
Dopisem ze dne 7. srpna 1992 Komise potvrdila SIDE existenci podpor ve prospěch CELF, upřesnila jejich předmět a informovala ji, že daná opatření nebyla oznámena. Zároveň uvedla, že sporné podpory se nejevily jako narušující obchod mezi členskými státy. Za těchto podmínek byla SIDE vyzvána k předložení svých připomínek.
(8)
Dopisem ze dne 7. září 1992 oznámila SIDE Komisi, že chtěla odhalit diskriminační povahu opatření a následky, které z nich vyplývají, na obchod uvnitř Společenství, aniž by popírala kulturní cíl, stanovený ministerstvem kultury, které jednalo s cílem rozšiřování francouzského jazyka a literatury.
(9)
Komise v rozhodnutí ze dne 18. května 1993 (6) usoudila, že s přihlédnutím ke zvláštní situaci hospodářské soutěže v odvětví knih a kulturních záměrů dotčených režimů podpory byla použita výjimka stanovená v dřívějším čl. 92 odst. 3 písm. c) Smlouvy.
(10)
SIDE žádostí ze dne 2. srpna 1993 předložila Tribunálu odvolání na zrušení tohoto rozhodnutí. Rozsudkem ze dne 18. září 1995 (7) Tribunál částečně vyhověl požadavku SIDE tím, že zrušil rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, ale pouze pokud se jedná o určitá opatření ve prospěch malých objednávek.
(11)
Tribunál usoudil, že Komise může přijmout příznivé rozhodnutí vůči následujícím třem režimům podpory, řízené CELF na účet státu:
a)
podpora při dovozu letadlem nebo s vaky pro leteckou poštu;
b)
program „Stránka ke stránce“ (8) (podpora při šíření knih ve francouzském jazyce v zemích střední a východní Evropy);
c)
„program Plus“ (vysokoškolské učebnice ve francouzském jazyce, určené pro studenty v subsaharské Africe).
(12)
Tribunál se domníval, že Komise obdržela dostatečné informace o posledních třech režimech, aby doložila zjištění, že jejich přímý účinek na hospodářskou soutěž je bezvýznamný. Tribunál mimo to uvedl, že „Pokud se týká kulturního cíle sporných podpor, stranám je známo, že cílem sledovaným francouzskou vládou je šíření francouzského jazyka a literatury“. Tribunál se domníval, že by bylo vhodné dojít k závěru, že hodnocení kulturního cíle sporné podpory nepůsobilo Komisi zvláštní obtíže a že nebylo zapotřebí získávat další informace k uznání kulturního charakteru tohoto cíle.
(13)
Pokud se jedná o náhrady poskytované výhradně CELF v případě malých objednávek, Tribunál se naproti tomu domnívá, že Komise, dříve než se vyjádřila ke slučitelnosti opatření s vnitřním trhem, měla přikročit k důkladnému přezkoumání podmínek hospodářské soutěže v příslušném odvětví.
(14)
Tribunál tudíž došel k závěru (bod 76 rozsudku), že Komise měla zahájit jednání podle dřívějšího čl. 93 odst. 2 (dnes čl. 108 odst. 2 SFEU) Smlouvy a že by tedy bylo vhodné zrušit rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, pokud se týká podpory poskytované výhradně CELF k vyrovnání nadměrných nákladů při vyřizování malých objednávek knih ve francouzském jazyce, zasílaných knihkupcům sídlícím v zahraničí.
B. Druhá fáze
(15)
Komise rozhodnutím ze dne 30. července 1996 v souladu s rozsudkem Tribunálu ze dne 18. září 1995 rozhodla o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Zúčastněné strany, vyzvané k předložení svých připomínek Komisi, jí zaslali své připomínky zejména v průběhu měsíců prosince 1996 a ledna 1997.
(16)
Komise v závěru projednávání přijala dne 10. června 1998 rozhodnutí 1999/133/ES (9). Potvrdila kulturní cíl týkající se malých objednávek a usoudila na základě dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy, že uvedené podpory neovlivňují podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu na vývozním trhu knih ve francouzském jazyce.
(17)
Tribunál rozsudkem ze dne 28. února 2002 (10) zrušil poslední větu článku 1 uvedeného rozhodnutí. Tribunál totiž měl za to, že Komise měla přistoupit k nezbytnému ověření, aby získala patřičné údaje za účelem rozlišení komisionářského trhu a vývozního trhu knih ve francouzském jazyce obecně.
(18)
Tribunál měl za to, že jelikož Komise upustila od tohoto ověření, dopustila se při hodnocení zjevného omylu tím, že vývozní trh knih ve francouzském jazyce obecně považovala za trh referenční, i když bylo stanoveno, že sporná podpora byla určena pouze vývozním komisionářům.
(19)
Naproti tomu Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 22. června 2000 (11) bez zkoumání podstaty věci zamítl odvolání francouzských orgánů proti rozhodnutí Komise ze dne 10. června 1998 a potvrdil, že i v případě, kdy by podporu bylo možno považovat za slučitelnou se společným trhem, tato skutečnost nemá vliv na povinnost oznámení, a že povinnost předchozího oznámení zahrnuje povinnost pozastavit poskytování podpory.
C. Třetí fáze
(20)
Po částečném zrušení rozhodnutí ze dne 10. června 1998 Komise dopisy ze dne 14. června 2002 požádala francouzské orgány a SIDE, aby se vyjádřily k důvodům zrušení rozhodnutí, a zejména k údajům, které se týkají dotčeného trhu.
(21)
Francouzské orgány byly vyzvány k bližšímu vysvětlení specifické povahy nabídky CELF vzhledem k dalším účastníkům na trhu, mezi nimiž je SIDE. SIDE byla vyzvána k bližšímu vysvětlení pojmu malé objednávky a k uvedení, čím se její nabídka liší od nabídky CELF a dalších účastníků na trhu.
(22)
SIDE odpověděla Komisi dopisem dne 12. srpna 2002. Francouzské orgány odpověděly dopisem dne 17. září 2002.
(23)
Komise požádala SIDE dopisem ze dne 19. září 2002 o sdělení, zda její odpověď obsahuje důvěrné informace, a poté, co dne 30. září 2002 obdržela zápornou odpověď, postoupila dopisem ze dne 17. října 2002 odpověď SIDE s přílohami k připomínkám francouzským orgánům. Při této příležitosti jim rovněž položila další řadu doplňujících otázek.
(24)
Komise dopisem ze dne 30. září 2002 rovněž položila řadu doplňujících otázek SIDE, které byly zodpovězeny dopisy ze dne 31. října 2002 a 9. prosince 2002. Na žádost Komise ze dne 16. prosince 2002 oznámila SIDE Komisi dopisem ze dne 23. prosince 2002, že její odpovědi neobsahují žádné důvěrné informace a že mohou být postoupeny francouzským orgánům k připomínkám.
(25)
Jelikož francouzské orgány neodpověděly ve stanovené lhůtě, Komise byla nucena jim zaslat upomínku dopisem ze dne 27. listopadu 2002. Francouzské orgány požádaly Komisi dopisem ze dne 19. prosince 2002 o nové prodloužení lhůty.
(26)
Komise dne 9. ledna 2003 zaslala francouzským orgánům k připomínkám odpověď SIDE ze dne 23. prosince 2002. Francouzské orgány odpověděly dopisem ze dne 17. ledna 2003 na otázky Komise ze dne 17. října 2002.
(27)
Dopisem ze dne 4. února 2003 požádaly francouzské orgány Komisi o nové prodloužení lhůty pro předání připomínek k druhé odpovědi SIDE ze dne 23. prosince 2002. Komise dopisem ze dne 11. února 2003 požadavkům na nové lhůty částečně vyhověla. Francouzské orgány odpověděly Komisi dopisem ze dne 11. března 2003.
(28)
Kromě toho útvary Komise přijaly SIDE na její vlastní žádost a mohla jim tak na jednání dne 4. března 2003 vysvětlit svůj pohled na celou záležitost od jejího počátku.
(29)
Závěrem tohoto řízení přijala Evropská komise rozhodnutí 2005/262/ES, které považuje spornou podporu za slučitelnou na základě dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy zejména poté, co konstatovala, že podpory nemohou nadměrně kompenzovat náklady spojené s vyřizováním malých objednávek.
D. Čtvrtá fáze
(30)
Tribunál rozsudkem ze dne 15. dubna 2008 zrušil rozhodnutí Komise ze dne 20. dubna 2004.
(31)
Usoudil, že pokud se jedná o část podpory vyplacenou CELF před dnem 1. listopadu 1993, kdy nabyla účinnosti Smlouva o Evropské unii, Komise se dopustila nesprávného výkladu, když považovala spornou podporu za slučitelnou se společným trhem podle dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d), zatímco bylo třeba použít základních pravidel, která byla v platnosti před dnem 1. listopadu 1993. Tribunál zejména zvážil skutečnost, že Smlouva o EU neobsahuje přechodná ustanovení ohledně použití dřívějšího čl. 87 odst. 3 písm. d) a že zásada právní jistoty až na výjimky brání tomu, aby počátek použitelnosti právního aktu Společenství byl stanoven na datum, které předchází jeho zveřejnění.
(32)
Tribunál kromě toho usoudil, že se Komise dopustila zjevného omylu při posuzování slučitelnosti sporné podpory tím, že nadhodnotila náklady na vyřizování malých objednávek, které CELF skutečně vynaložilo. Komise totiž v rozhodnutí ze dne 20. dubna 2004 nepřihlédla ke skutečným nákladům na vyřizování malých objednávek, nýbrž odhadla tyto náklady na základě celkových vynaložených nákladů CELF (určení části celkových nákladů na vyřizování malých objednávek podle rozdělovacího klíče odlišného pro každou kategorii nákladů). U některých kategorií nákladů byly použity multiplikační faktory vzhledem k dodatečným potížím, které by způsobilo vyřizování malých objednávek ve srovnání s jinými činnostmi CELF. Tribunál však měl za to, že tyto potíže lze odstranit díky tomu, že dvě třetiny malých objednávek jsou přenášeny dálkově. Tribunál tudíž usoudil, že Komise se při hodnocení dopustila omylu tím, že použila multiplikační koeficienty na určité náklady (a to každopádně na objednávky předávané dálkově), a došel k závěru, že při neexistenci uvedených koeficientů by byly náklady spojené s vyřizováním malých objednávek nižší a provozní výsledek malých zakázek by byl kladný (600 000 FRF neboli 91 469 EUR). Komise tedy podle názoru Tribunálu neprokázala, že nedošlo k nadměrné vyrovnávací platbě.
E. Pátá fáze
(33)
V důsledku rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 tedy zůstává vyšetřovací řízení zahájené rozhodnutím Komise ze dne 30. července 1996 otevřené a Komise musí přijmout nové rozhodnutí.
(34)
S ohledem na důvody rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 a vzhledem ke skutečnosti, že rozhodnutí o zahájení řízení bylo přijato dne 30. července 1996, Komise hodlala znovu vyzvat francouzské orgány a zúčastněné strany, aby předložily své připomínky.
(35)
Komise tedy přijala rozhodnutí o prodloužení řízení s datem 8. dubna 2009 (12) (rozhodnutí K(2009) 2481, „rozhodnutí o prodloužení řízení“). Toto rozhodnutí o prodloužení doplňovalo rozhodnutí o zahájení ze dne 30. července 1996 a současně stanovilo novou lhůtu pro předložení připomínek. Je v něm uvedeno, že obě rozhodnutí je nutno považovat za nedělitelný celek, že povedou k jedinému a témuž formálnímu vyšetřovacímu řízení, a pokud by se popis skutečností a nároku nebo předběžné hodnocení Komise v rozhodnutí o prodloužení řízení odchýlily od rozhodnutí o zahájení ze dne 30. července 1996, bylo by třeba brát zřetel pouze na rozhodnutí o prodloužení řízení.
(36)
Komise vyzvala zúčastněné strany, aby předložily své připomínky k dotčenému opatření.
(37)
Komise obdržela připomínky francouzských orgánů dne 9. června 2009, jakož i připomínky SIDE dne 23. července 2009. Postoupila připomínky SIDE francouzským orgánům dne 24. srpna 2009, dala jim možnost se k nim vyjádřit a obdržela jejich vyjádření dne 24. září 2009.
(38)
Francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté dne 17. září 2002, 17. ledna 2003 a 11. března 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
(39)
Útvary Komise tedy dopisem ze dne 8. října 2009 připomněly francouzským orgánům svou žádost o údaje k uvedeným konkrétním bodům a uvedly, že pokud tyto informace neobdrží ve lhůtě deseti pracovních dnů, Komise bude muset podle čl. 13 odst. 1 jednacího řádu přijmout konečné rozhodnutí na základě dostupných informací poté, co případně vydá výslovný příkaz k poskytnutí informací na základě čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (13).
(40)
Francouzské orgány informovaly Komisi dopisem ze dne 21. října 2009, že Obchodní soud v Paříži rozsudkem ze dne 9. září 2009 rozhodl o soudní likvidaci CELF, které tak ukončilo svou činnost. Kromě toho francouzské orgány uvedly, že pokud se jedná o údaje, které Komise požadovala dopisem ze dne 8. října 2009, nemají k nim žádné dodatečné informace, a odkázaly na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(41)
Komise se proto rozhodnutím ze dne 20. listopadu 2009 (rozhodnutí K(2009) 9256, „rozhodnutí o příkazu“) nařídila Francii, aby poskytla požadované informace, neboť navzdory opakovaným žádostem nebyly tyto informace poskytnuty.
(42)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace a že odkazují na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(43)
Je třeba poznamenat, že francouzské orgány dne 2. prosince 2009 rovněž zaslaly dopis o režimu podpory, nazvaném „Program vysokoškolských a vědeckých knih“ řečený „Program Plus“. Tento režim není předmětem tohoto rozhodnutí.
(44)
Komise dopisem ze dne 22. prosince 2009 žádala francouzské orgány o informace k situaci CELF a k likvidačnímu řízení vztahujícímu se na CELF. Francouzské orgány odpověděly dne 27. ledna 2010. Dne 9. března 2010 a 26. listopadu 2010 byla rovněž poskytnuta upřesnění.
F. Řízení před vnitrostátními soudy a předběžné otázky
(45)
Mimo jiné je třeba poznamenat, že ve Francii probíhají řízení před vnitrostátními soudy, která byla podnětem k žádosti, aby se k otázce vyslovil Soudní dvůr na základě článku 267 SFEU (dříve článek 234 Smlouvy o ES). Hlavní etapy těchto řízení jsou stručně připomenuty níže.
(46)
SIDE předala věc francouzským soudům z titulu přímého účinku dřívějšího čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES. Odvolací správní soud v Paříži rozsudkem ze dne 5. října 2004, jímž potvrdil rozsudek Správního soudu v Paříži ze dne 26. dubna 2001, uložil francouzskému státu povinnost vymáhat podpory vyplacené CELF.
(47)
Rada státu na žádost o přezkum rozsudku potvrdila rozhodnutím ze dne 29. března 2006 určité aspekty rozhodnutí odvolacího správního soudu, zejména skutečnost, že dotčené podpory nemají povahu čistě vyrovnávací platby za závazky veřejné služby (14), nemohou být vnitrostátním soudem označeny za stávající podporu a že CELF nemůže požívat oprávněné důvěry.
(48)
Rada státu nicméně v rozsudku ze dne 29. března 2006 rovněž rozhodla o přerušení řízení o opravných prostředcích doby, než se Soudní dvůr vysloví k předběžným otázkám, které k němu vznesla ohledně povinností vnitrostátního soudu rozhodnout o předem neoznámené státní podpoře, která však byla později prohlášena rozhodnutím Komise za slučitelnou se společným trhem.
(49)
Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. února 2008 (15) rozhodl:
„Článek 88 odst. 3 poslední větu Smlouvy o ES je třeba vykládat tak, že vnitrostátní soud není povinen nařídit navrácení podpory poskytnuté v rozporu s tímto ustanovením, pokud Komise Evropských společenství přijala konečné rozhodnutí, kterým prohlásila uvedenou podporu za slučitelnou se společným trhem ve smyslu článku 87 Smlouvy o ES. Podle práva Společenství je tento soud povinen nařídit, aby příjemce podpory zaplatil z této podpory úroky za dobu trvání protiprávního stavu. V rámci svého vnitrostátního práva může případně tento soud krom toho nařídit navrácení protiprávní podpory, aniž by bylo dotčeno právo členského státu tuto podporu později znovu poskytnout. Taktéž může být nucen k tomu, aby vyhověl žalobám na náhradu škod způsobených protiprávní povahou podpory.
V takové procesní situaci, o jakou se jedná ve sporu v původním řízení, se povinnost zhojit následky protiprávní podpory vyplývající z čl. 88 odst. 3 poslední věty Smlouvy o ES vztahuje, pro účely výpočtu částek, které je příjemce povinen zaplatit, a s výhradou mimořádných okolností, také na dobu mezi přijetím rozhodnutí Komise Evropských společenství o slučitelnosti této podpory se společným trhem a zrušením uvedeného rozhodnutí soudem Společenství.“
(50)
Poté, co Rada státu vzala v úvahu rozsudek Soudního dvora ze dne 12. února 2008, jakož i výše uvedený rozsudek Tribunálu ze dne 15. dubna 2008, rozhodnutím ze dne 19. prosince 2008 zrušila články 2, 3 a 4 výše uvedeného rozsudku Odvolacího správního soudu v Paříži ze dne 5. října 2004 a rozhodla následovně:
(51)
Především se ukládá ministrovi kultury a komunikace, aby přistoupil k vymáhání úroků spojených se státní podporou vyplacenou CELF od roku 1980 až do data rozhodnutí Rady státu, vypočtených podle nařízení Komise (ES) č. 794/2004 (16). Ministrovi se rovněž ukládá, aby dále přistoupil k vymáhání úroků dlužných za období mezi datem rozhodnutí Rady státu a datem, kdy bude buď s konečnou platností zjištěna slučitelnost podpory se společným trhem, nebo s konečnou platností přikročeno k vrácení podpory.
(52)
Rada státu kromě toho rozhodla o odročení rozhodnutí do doby, než se Soudní dvůr vysloví k následujícím předběžným otázkám:
„1.
Může vnitrostátní soud přerušit řízení o povinnosti vrátit státní podporu do doby, než Komise vydá konečné rozhodnutí o slučitelnosti podpory s pravidly společného trhu, bylo-li původní rozhodnutí Komise, prohlašující tuto podporu za slučitelnou, zrušeno soudem Společenství?
2.
Prohlásila-li Komise třikrát po sobě podporu za slučitelnou se společným trhem před tím, než tato rozhodnutí byla zrušena Soudem prvního stupně Evropských společenství, může taková situace představovat mimořádnou okolnost, za níž by mohl vnitrostátní soud omezit povinnost vymáhání vrácení podpory?“
(53)
Soudní dvůr dne 11. března 2010 (17) rozhodl o uvedených předběžných otázkách takto:
„1.
Vnitrostátní soud, který podle čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES rozhoduje o žalobě na navrácení protiprávně poskytnuté státní podpory, nemůže přerušit řízení vedoucí k vydání rozhodnutí o této žalobě až do doby, než Komise Evropských společenství po zrušení předchozího kladného rozhodnutí rozhodne o slučitelnosti této podpory se společným trhem.
2.
Přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a která byla následně zrušena soudem Společenství, nemůže samo o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce navrátit tuto podporu z důvodu, že byla poskytnuta v rozporu s čl. 88 odst. 3 Smlouvy o ES.“
2. POPIS DOTČENÉHO OPATŘENÍ
(54)
Francouzské orgány oznámily Komisi, že ministerstvo kultury v roce 1980 rozhodlo podle zaměření obecné politiky francouzské vlády ohledně podpory prodeje knih a literatury ve francouzském jazyce o poskytnutí podpory vývozním komisionářům, kteří by přijímali všechny druhy objednávek bez ohledu na jejich hodnoty a rentabilitu. Tato opatření byla prováděna s cílem reagovat na nedostatky na trhu a podporovat zachování činnosti vztahující se k vyřizování malých nerentabilních objednávek v rámci vývozního komisionářského trhu.
(55)
Podle francouzských orgánů by malá knihkupectví založená zejména v nefrankofonních oblastech, někdy obtížně přístupná a/nebo vzdálená, měla vážné obtíže se zásobováním, jestliže by tradiční distribuční okruhy nemohly vyhovět jejich poptávkám, pokud by množství objednaných děl byla nedostatečná nebo pokud by jednotková cena objednaných knih nebyla zvýšena tak, aby plnění bylo rentabilní.
(56)
Podle francouzských orgánů tedy cílem dotčených podpor bylo vývozním komisionářům umožnit vyřizování všech objednávek nezávisle na jejich hodnotě, rentabilitě a místu určení, pocházejících z knihkupectví v zahraničí, hlavně v nefrankofonních oblastech. Cílem bylo, aby v rámci francouzské politiky podpory kulturní rozmanitosti byla zajištěna optimální distribuce knih ve francouzském jazyce a aby bylo podporováno šíření frankofonní literatury po celém světě.
(57)
Mechanismus podpory poskytované francouzskými orgány, nazývaný „Program malých objednávek“, spočíval v dotaci, jejímž cílem bylo nahrazovat nadměrné náklady na vyřizování malých objednávek, které francouzské orgány definovaly jako objednávky v hodnotě nižší nebo rovné 500 FRF, tedy přibližně 76 EUR.
(58)
Podle francouzských orgánů se musel podnik využívající dotace zavázat, že sdělí Ředitelství pro knihy a četbu ministerstva kultury všechny údaje, které se týkají obecné činnosti podniku (celkový obrat, finanční účty, předběžné rozpočty, kopie usnesení, kterými se potvrzují tyto údaje, případně zprávu účetního revizora a souhrnnou mzdovou tabulku), jakož i veškeré údaje týkající se dotovaných činností, zejména rozpočet použití dotace dokládající provedené výkony, které byly podnětem k poskytnutí podpory za předchozí rok.
(59)
V praxi využíval „Program malých objednávek“ jediný podnik, CELF. Podle francouzských orgánů musel podnik svou žádost o dotaci na následující rok každoročně zdůvodnit doložením nadměrných nákladů, způsobených vyřizováním malých objednávek. Konkrétně, čtvrtina dotace schválené v průběhu předchozího roku byla vyplacena na počátku roku, zbytek byl přidělen na podzim poté, co veřejné orgány přezkoumaly předpokládaný rozpočet podniku využívajícího dotaci, a výkyvy zaznamenané v průběhu první části finančního roku. Bylo dohodnuto, že pokud celá částka podpory nebude využita celá, budou dotace stanovené na následující rok sníženy o zbývající částky. Ministerstvo kultury bylo mimo jiné jako přizvaný pozorovatel přítomno ve správní radě a na valných hromadách CELF.
(60)
Je třeba upřesnit, že dotčená podpora se od roku 1997 neustále snižovala a v roce 2002 byla zrušena. Ve skutečnosti tedy CELF od roku 1980 do konce roku 2001 obdrželo každý rok podporu, podle francouzských orgánů určenou ke snížení nákladů na vyřizování malých objednávek knih ve francouzštině ze zahraničí. Za období od roku 1980 do konce roku 2001 obdrželo CELF z titulu dotyčné podpory celkem přibližně 4,8 milionu EUR.
Tabulka
Částky podpory přidělené CELF od roku 1980, určené na vyřizování „malých objednávek“
Údaje poskytnuté francouzskými orgány
(částky byly zaokrouhleny a jsou uváděny v eurech)
Rok
Částka podpory
1980
91 469,41
1981
91 469,41
1982
205 806,17
1983
164 644,94
1984
137 204,12
1985
141 777,59
1986
248 491,90
1987
214 953,11
1988
213 428,62
1989
259 163,33
1990
304 898,03
1991
373 500,09
1992
422 283,78
1993
382 647,03
1994
304 898,03
1995
304 898,03
1996
304 898,03
1997
243 918,43
1998
182 938,82
1999
121 959,21
2000
60 979,61
2001
38 112,25
2002
0
3. STANOVISKO FRANCIE A PŘIPOMÍNKY SIDE K PRODLOUŽENÍ ŘÍZENÍ
(61)
Francouzské orgány ve své odpovědi na rozhodnutí o prodloužení řízení ze dne 9. června 2009 vyjádřily zejména následující připomínky:
(62)
Nejprve uvedly, že souhlasí s analýzou Komise, podle níž podpora CELF představuje státní podporu a podle níž se na ni nevztahují výjimky stanovené v čl. 107 odst. 2 a 3 písm. a) a b) SFEU.
(63)
V rámci posuzování podpor podle čl. 107 odst. 3 písm. c) a d) SFEU neposkytly francouzské orgány nové údaje ohledně přiměřenosti podpor.
(64)
Francouzské orgány kromě toho uvedly, že se domnívají, že poslání uložené CELF představuje službu obecného zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU.
(65)
Francouzské orgány se nakonec odvolávaly zejména na existenci mimořádných okolností, kvůli nimž by Komise neměla vyžadovat vrácení podpory.
(66)
Jak bylo uvedeno výše, francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté v letech 2002 a 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008. Komise po písemné upomínce ze dne 8. října 2009 tudíž, dne 20. listopadu 2009 rozhodla, že francouzským orgánům uloží, aby poskytly požadované informace podle čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999. Francouzské orgány odpověděly dopisem ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace.
(67)
SIDE ve svých připomínkách ze dne 23. července 2009 vyjádřila zejména následující připomínky.
(68)
SIDE připomněla, že podporu využilo pouze CELF, zatímco podle ní činnost CELF nebyla jeho specifickou činností, neboť vyřizování objednávek v jakékoli hodnotě, i nepatrné, od zeměpisně rozptýlených knihkupectví tak, že se sdruží do větší objednávky pro vydavatele, je podle SIDE vlastní definicí vývozního komisionářství. SIDE rovněž uvedla, že podpora jí byla odmítnuta nikoli z důvodu údajného nedostatku transparentnosti, nýbrž proto, že je soukromým podnikem, a nikoli vydavatelským družstvem.
(69)
Kromě toho SIDE s podrobnostmi popřela, že podpory byly nezbytné. V tomto rámci zejména usoudila, že pojem „malé objednávky“ je jednostranný a odmítla číselné údaje francouzských orgánů.
(70)
SIDE dále usoudila, že podporu nelze zdůvodňovat na základě čl. 106 odst. 2 SFEU, a opírala se zejména o rozsudky vnitrostátních soudů ohledně činnosti CELF.
(71)
Nakonec SIDE uvedla, že má za to, že v daném případě neexistují mimořádné okolnosti umožňující omezit povinnost vrácení podpory.
4. POSOUZENÍ PODPORY
(72)
Je třeba rozhodnout, zda dotčené opatření představuje státní podporu a zda ji lze v tom případě považovat za slučitelnou s vnitřním trhem. Komise v rámci svého posuzování musí vzít v úvahu zejména rozsudek Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
A. Posouzení opatření s ohledem na čl. 107 odst. 1 SFEU
(73)
Ustanovení čl. 107 odst. 1 SFEU stanoví, že „Podpory poskytované v jakékoli formě státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem, nestanoví-li Smlouvy jinak“.
(74)
Komise na úvod připomněla, jak bylo již vyloženo v rozhodnutí o prodloužení řízení, že závěr Komise, podle něhož dotčené opatření představuje státní podporu ve smyslu Smlouvy, nebyl nikdy zpochybněn ani v průběhu jednotlivých etap řízení před Komisí ani před soudy Evropské unie (18) a ostatně ani před vnitrostátními soudy (19). Francouzské orgány tak ve své odpovědi ze dne 9. června 2009 na rozhodnutí o prodloužení řízení uvedly, že souhlasí s analýzou Komise, podle níž podpora CELF představuje státní podporu.
(75)
Komise soudí, že dotyčné opatření představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (dříve čl. 87 odst. 1 Smlouvy o ES) z následujících důvodů:
(76)
Především, opatření zvýhodňuje CELF, neboť mu umožňuje snížit náklady na vyřizování malých objednávek. Je selektivní, neboť v praxi prospělo pouze CELF.
(77)
Kromě toho je opatření financováno pomocí rozpočtových zdrojů francouzského státu, to znamená ze státních zdrojů. O jeho provádění rozhodlo ministerstvo kultury, a opatření lze tudíž přičíst francouzským orgánům.
(78)
Opatření kromě toho může ovlivnit obchod mezi členskými státy a narušit hospodářskou soutěž. Podpora je totiž poskytována francouzským komisionářům (v praxi CELF), kteří vyvážejí knihy ve francouzském jazyce hlavně do nefrankofonních zemí. Uvedení francouzští komisionáři tedy alespoň potenciálně konkurují jiným komisionářům zabývajícím se vývozem frankofonních knih a sídlícím v jiných frankofonních zemích Evropské unie (v Belgii a Lucembursku). Skutečnost, že dopad tohoto opatření na obchod a narušení hospodářské soutěže jsou zřejmě nevelké, na tomto závěru nic nemění. Komise totiž podle judikatury Soudního dvora není povinna zjišťovat skutečný dopad podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže; stačí, aby podpora mohla ovlivnit obchod a narušit hospodářskou soutěž.
(79)
Nakonec má Komise za to, že podmínky použití judikatury Altmark nebyly splněny. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 24. července 2003 (20) upřesnil, za jakých podmínek dotace podniku pověřenému poskytováním služby obecného hospodářského zájmu nepředstavuje státní podporu: „zaprvé, podnik, který je příjemcem podpory, musí být skutečně pověřen závazky veřejné služby a tyto závazky musí být jasně vymezeny; za druhé, parametry pro výpočet kompenzace musí být předem stanoveny objektivním a transparentním způsobem; za třetí, kompenzace by neměla přesáhnout to, co je nutné pro celkové nebo částečné pokrytí nákladů vyplývajících z výkonu závazků veřejné služby, s tím, že bude brát v úvahu jim příslušné příjmy a přiměřený zisk z výkonu těchto závazků; a za čtvrté, pokud nebyl podnik pověřený plněním závazků veřejné služby v určitém případě vybrán prostřednictvím procesu zadávání veřejných zakázek, který by umožnil vybrat uchazeče schopného poskytovat předmětné služby s nejnižšími náklady pro společenství, musí být výše kompenzace určena na základě analýzy nákladů, které by na plnění těchto závazků vynaložil průměrný, správně řízený podnik disponující odpovídajícími prostředky.“
(80)
V daném případě, a aniž by bylo nutno rozvádět každou z podmínek, neboť jsou to podmínky kumulativní, Komise konstatovala, že CELF nebylo vybráno prostřednictvím řízení o zadávání veřejných zakázek a výše vyrovnávací platby nebyla určena na základě analýzy nákladů, které by vynaložil průměrný, správně řízený podnik disponující odpovídajícími výrobními prostředky.
(81)
Za těchto podmínek podpora poskytnutá CELF představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, neboť se shromáždily všechny podstatné součásti pojmu státní podpora.
(82)
Francouzské orgány ovšem dotčené opatření Komisi předem neoznámily. Podpora byla tudíž poskytnuta v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU, který stanoví, že Komise musí být včas informována o záměrech poskytnout nebo upravit podpory, aby mohla podat svá vyjádření. Podpora byla tudíž poskytnuta protiprávně.
(83)
Jelikož dotčené opatření představuje státní podporu, je třeba posoudit jeho slučitelnost s vnitřním trhem.
B. Posouzení opatření s ohledem na čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU
(84)
Komise má za to, že výjimky z čl. 107 odst. 2 SFEU nelze v daném případě použít, neboť daná opatření jasně nesměřovala k dosažení cílů, které jsou zde stanoveny.
(85)
Podpora také nesplňovala podmínky stanovené v čl. 107 odst. 3 písm. a) SFEU, jelikož nebyla určena k podpoře rozvoje oblastí, které by mohly zmíněné ustanovení využívat. V daném případě by také nemohla být použita výjimka stanovená v čl. 107 odst. 3 písm. b), která se týká podpory při provádění významného projektu společného evropského zájmu, protože dané opatření nesměřovalo k podpoře tohoto typu projektu. Protože podpora nesměřovala ani k nápravě vážné poruchy francouzského hospodářství, nelze v daném případě použít ani výjimkou obsaženou ve druhé části čl. 107 odst. 3 písm. b).
(86)
Komise si tudíž musí položit otázku použitelnosti čl. 107 odst. 3 písm. c) a d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) a d) Smlouvy o ES).
(87)
Vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 je třeba rozlišit podpory vyplacené po nabytí účinnosti Smlouvy o Evropské unii (dne 1. listopadu 1993) od podpor vyplacených před tímto nabytím účinnosti, na něž je třeba použít hmotněprávní pravidla platná v průběhu dotčeného období.
(88)
Komise za tímto účelem bere na vědomí, že čtvrtina dotace schválené v průběhu předchozího roku byla vyplacena CELF na počátku roku, zbytek byl přidělen na podzim poté, co orgány veřejné správy přezkoumaly předpokládaný rozpočet podniku využívajícího dotaci a výkyvy zaznamenané v průběhu první části finančního roku. Pokud částka podpory nebyla využita celá, byly dotace stanovené na následující rok sníženy o zbývající částky. Dotace vyplacená za rok 1993 byla tudíž vyplacena částečně na počátku roku 1993 a zbytek byl přidělen na podzim 1993. Francouzské orgány rozhodly o přidělení podpory na rok 1993 koncem roku 1992 nebo na počátku roku 1993, každopádně před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii. Komise tudíž soudí, že je třeba posuzovat podporu vyplacenou za rok 1993 podle právních norem platných před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii.
a) Posouzení podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU
(89)
Čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) upřesňuje, že „Za slučitelné s vnitřním trhem mohou být považovány […] podpory určené na pomoc kultuře a zachování kulturního dědictví, jestliže neovlivní podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Unii v míře odporující společnému zájmu“.
(90)
Je třeba ověřit, zda podpory vyplacené CELF mezi rokem 1994 a koncem roku 2001 byly skutečně určeny na pomoc kultuře a zda ovlivnily podmínky obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii v míře odporující společnému zájmu.
i) Kulturní cíl
(91)
Komise úvodem připomíná, že Tribunál ve svém výše uvedeném rozsudku ze dne 18. září 1995 připustil, že cíl podpor vyplacených CELF byl kulturní. Tribunál například v bodě 62 rozsudku uvážil, že „Pokud se týká kulturního cíle sporných podpor, stranám je známo, že cílem sledovaným francouzskou vládou je šíření francouzského jazyka a literatury. Soud v tomto ohledu rovněž zjistil, že údaje, které měla Komise k dispozici při přijímání rozhodnutí, včetně těch, které byly obsaženy v dopise žalující strany ze dne 7. září 1992, mohly podporovat hodnocení skutečného stavu a zákonnosti tohoto cíle. Za těchto okolností je třeba dojít k závěru, že hodnocení cíle sporné podpory nepůsobilo Komisi zvláštní obtíže a že nebylo nezbytné získávat další informace k uznání kulturní povahy tohoto cíle.“
(92)
Francouzské orgány totiž uvedly, že dotčené podpory sledují kulturní cíl spočívající v podpoře šíření děl ve francouzském jazyce v nefrankofonních zemích. Jednalo se tedy o dobrovolnou politiku snažící se o zachování a podporu kulturní rozmanitosti v mezinárodním měřítku.
(93)
Ochrana a podpora kulturní rozmanitosti se ovšem nachází mezi základními zásadami evropského modelu. Jsou zaneseny do čl. 167 odst. 1 SFEU (dříve čl. 151 odst. 1 Smlouvy o ES): „Unie přispívá k rozkvětu kultur členských států a přitom respektuje jejich národní a regionální různorodost a zároveň zdůrazňuje společné kulturní dědictví“ a dále v čl. 167 odst. 4, který stanoví, že „Unie ve své činnosti podle ostatních ustanovení Smluv přihlíží ke kulturním hlediskům, zejména s cílem uznávat a podporovat rozmanitost svých kultur“.
(94)
Komise tudíž soudí, že podpory poskytované CELF francouzskými orgány s cílem zajistit šíření děl ve francouzském jazyce zcela sledovaly kulturní cíl.
ii) Kritérium ovlivnění podmínek obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii v míře odporující společnému zájmu
(95)
Komise musí ověřit, zda dotčená opatření byla skutečně nezbytná a přiměřená ve vztahu k cíli kulturní politiky, sledovanému francouzskými orgány.
(96)
Úvodem je třeba připomenout, že podle výše uvedeného rozsudku Tribunálu ze dne 28. února 2002 je třeba posuzovat dotčené opatření podle vývozního komisionářského trhu knihami ve francouzském jazyce.
(97)
Za prvé je třeba položit si otázku nezbytnosti podpory.
(98)
Podle francouzských orgánů sestavilo tato opatření ministerstvo kultury v roce 1980, v době, kdy některé subjekty v odvětví (Groupe Hachette a Messageries du livre) hodlaly opustit vývozní komisionářský trh. Podle francouzských orgánů byl sporný mechanismus ustaven tak, aby podporoval subjekty v práci na trhu, aby mohly být splněny všechny objednávky knih ve francouzském jazyce, které přicházejí z knihkupectví nacházejících se v nefrankofonních oblastech. Toto zaručovalo, že frankofonní knihy se mohou dostat do všech knihkupectví, včetně těch nejmenších ve vzdálených zemích, i za předpokladu, kdy potřebovala pouze několik knih, mimoto často vydávaných různými vydavateli.
(99)
Pokud se týká SIDE, uvedla zejména v rámci připomínek, které předala následně k rozhodnutí o prodloužení řízení, že dotyčná podpora nebyla nezbytná. Je-li tedy pravda, že některé subjekty se v roce 1980 vzdaly komisionářství, SIDE připomíná, že ona sama byla založena právě v té době, aby vstoupila na trh. SIDE kromě toho popírá skutečnost, že specifickou činností CELF bylo vyřizování malých objednávek. SIDE zpochybňuje zejména číselné údaje francouzských orgánů a má za to, že údaje týkající se CELF a SIDE ohledně přiměřenosti jsou ve skutečnosti dosti podobné, co do obratu každého z těchto podniků, počtu faktur a řádků objednávek. V širším měřítku SIDE zpochybňuje pojem „malé objednávky“, jak jej definovaly francouzské orgány. Podle SIDE je tento pojem jednostranný, neboť náklady na vyřizování objednávky nezávisí na její hodnotě, nýbrž na počtu řádků.
(100)
Komise soudí, že není nutno s konečnou platností odpovědět na otázku nezbytnosti podpory, neboť podmínky nezbytnosti a přiměřenosti jsou kumulativní a v 121. bodě odůvodnění bude uvedeno, že nebylo prokázáno splnění podmínky přiměřenosti.
(101)
Za druhé má Komise za to, že dopad na obchod uvnitř Evropské unie a narušení hospodářské soutěže, způsobené opatřením, jsou velmi slabé, zejména vzhledem k dotčeným částkám opatření, nízké zaměnitelnosti knih ve francouzském jazyce a v jiném jazyce, jakož i značnému rozdílu mezi objemem francouzských knih vyvážených do nefrankofonních zemí jednak z Francie, jednak z Belgie a Lucemburska.
(102)
Přesněji, pokud se týká vývozního komisionářského trhu knihami ve francouzském jazyce, Komise bere na vědomí, že CELF i SIDE v rámci své vývozní komisionářské činnosti distribuují knihy v nefrankofonních zemích a územích. Ve frankofonních zemích je totiž místní trh pokryt velkými vydavateli díky jejich pobočkám nebo jejich zástupcům. Vývozní komisionářství má tedy pouze velmi okrajovou úlohu na frankofonních trzích, které však představují hlavní odbytiště knih psaných ve francouzštině.
(103)
Na vnitrostátním vývozním komisionářském trhu s knihami ve francouzském jazyce působí všeobecní komisionáři, jako jsou SIDE a CELF, a v menší míře specializovaní komisionáři, kteří rovněž okrajově prodávají přímo koncovým uživatelům a okrajově konkurují oběma všeobecným komisionářům, jakož i určitý počet knihkupectví, která příležitostně přijímají objednávky od zahraničních knihkupců, a on-line knihkupectví, jejichž činnost však v době dotčených opatření byla relativně omezená.
(104)
Na dotčeném trhu tedy sporná opatření postihla hlavně žalující stranu. Francouzské orgány na jedné straně tvrdí, že program malých objednávek byl v zásadě přístupný všem podnikům, které o něj požádaly, pokud souhlasily s podmínkami týkajícími se poskytnutí podpor. Uvádějí, že ministerstvo kultury odmítlo SIDE v roce 1991 z toho důvodu, že SIDE odmítla přijmout požadovaný závazek transparentnosti, aby mohla uvedené podpory využívat. SIDE na druhé straně uvedla, že odmítnutí francouzských orgánů souviselo se skutečností, že je soukromým podnikem, a nikoli vydavatelským družstvem. Kromě toho v roce 1996, po zrušení rozhodnutí Komise ze dne 18. května 1993, ministerstvo kultury ve snaze ukončit řízení připomnělo SIDE, že režim podpory malých objednávek nebyl svou podstatou vyhrazen CELF. Dopisem ze dne 3. září 1996 jí navrhlo rozhovor za účelem přezkoumání, zda by byla schopna za stejných podmínek transparentnosti poskytovat stejné služby, jako poskytuje CELF. Při rozhovoru dne 26. září 1996 oznámili vedoucí pracovníci SIDE ministerstvu kultury, že odmítají využívat program, jehož slučitelnost s právem Společenství může být Komisí zpochybněna.
(105)
Výše uvedené údaje v 101. bodě odůvodnění a následujících bodech odůvodnění naznačují, že zhoršení podmínek obchodu a hospodářské soutěže v Evropské unii dotčenými opatřeními bylo relativně omezené.
(106)
Komise však za účelem určení přiměřenosti opatření musí za třetí rovněž porovnat výši podpor s náklady vynaloženými CELF na dosažení cíle sledovaného francouzskými orgány.
(107)
Za tímto účelem je třeba připomenout jednotlivé etapy procesu vyřizování objednávek, na němž se jednotlivé strany shodují:
a)
přijetí objednávky knihkupce;
b)
opatření objednávky kódem;
c)
záznam objednávky;
d)
odeslání objednávky vydavateli;
e)
převzetí děl;
f)
přidělení fyzického umístění každému klientovi, „přihrádky“, v níž jsou objednané knihy skladovány;
g)
balení.
(108)
Podle francouzských orgánů neslo CELF určité náklady spojené s vyřizováním „malých objednávek“. Francouzské orgány totiž mají za to, že na vývozním komisionářském trhu způsobují některé objednávky takové nadměrné náklady, že zpracování by nemohlo být ziskové. Francouzské orgány uvedly, že jako strop pro „malé objednávky“ určily částku 500 FRF (76,22 EUR) a že tento strop byl určen empiricky. Francouzské orgány upřesnily, že některé objednávky nižší než 500 FRF mohly být ziskové, zatímco jiné, vyšší než tato částka, ziskové být nemusely. Cílem bylo najít metodu přijatelnou z hospodářského hlediska, aby CELF bylo ochotno přijímat malé objednávky, i když nejsou dostatečně ziskové.
(109)
Jak Komise uvedla v rozhodnutí o prodloužení řízení, francouzským orgánům přísluší, aby v rámci analýzy slučitelnosti stanovily výši nákladů, které CELF skutečně vynaložilo.
(110)
Komise v tomto ohledu v rozhodnutí o prodloužení řízení žádala francouzské orgány, aby jí poskytly určité množství údajů, aby bylo možno vyvodit důsledky z rozsudku Tribunálu a rozhodnout o přiměřenosti podpory. Komise žádala zejména o následující údaje:
-
dostatečné zdůvodnění, proč nejsou dostupné údaje ohledně nákladů spojených s malými objednávkami za jednotlivé dotyčné roky, a dostatečný výklad důvodů, pro něž by bylo přijatelné zevšeobecnění pouze na základě roku 1994,
-
údaje umožňující zvážení skutečných nákladů (a nikoli pouhých odhadů) vyřizování malých zakázek v roce 1994 (alespoň pro určité kategorie nákladů) a případné dostatečné zdůvodnění důvodů, pro něž by mohl být přijatelný odhad těchto nákladů na základě celkových nákladů CELF,
-
přesvědčivé rozdělovací klíče nákladů, umožňující přiřadit část celkových nákladů k vyřizování malých objednávek, a použitelné na každou kategorii nákladů po celé dotyčné období,
-
informace o vývoji podílu objednávek předaných dálkově v průběhu dotyčných let,
-
náklady spojené s malými objednávkami bez neodůvodněných multiplikačních koeficientů,
-
výpočet nákladů, které CELF neslo v souvislosti s vyřizováním malých objednávek, v jejichž případě proběhl výpočet buď bez použití multiplikačních koeficientů, nebo pokud tyto multiplikační koeficienty použity byly, pouze u objednávek, které nebyly dálkově předány,
-
stanovisko francouzských orgánů k výpočtu Tribunálu, podle něhož byly náklady spojené s malými objednávkami bez uvedených koeficientů sníženy o více než 635 000 FRF (96 805,13 EUR), a to i bez zvážení jiných kategorií nákladů než těch, pro něž byl použit koeficient „tři“. Je třeba připomenout, že provozní výsledek vyřizování malých objednávek byl podle výpočtu Tribunálu ziskový o více než 600 000 FRF (91 469,14 EUR),
-
stanovisko francouzských orgánů k možnosti CELF dosáhnout přiměřeného zisku.
(111)
Komise zejména, jak již uvedla v rozhodnutí o prodloužení řízení, není bez doplňujícího vysvětlení a aktualizace údajů od francouzských orgánů schopna využít účtů využití programu vyřizování malých objednávek, které jí francouzské orgány poskytly za roky 1994 až 2001 dopisem ze dne 17. ledna 2003, ani vysvětlení týkajících se provádění analýzy analytického účetnictví, poskytnutých v dopisu ze dne 5. března 1998
(112)
Francouzské orgány však neposkytly podrobné údaje, které Komise požadovala v rozhodnutí o prodloužení řízení, a spokojily se s tím, že ohledně přiměřenosti podpory odkázaly na údaje již poskytnuté dne 17. září 2002, 17. ledna 2003 a 11. března 2003, jichž Komise takto nemohla využít vzhledem k rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008.
(113)
Útvary Komise tedy dopisem ze dne 8. října 2009 připomněly francouzským orgánům svou žádost o údaje k uvedeným konkrétním bodům a uvedly, že pokud tyto informace neobdrží ve lhůtě deseti pracovních dnů, Komise bude muset podle čl. 13 odst. 1 jednacího řádu přijmout konečné rozhodnutí na základě dostupných informací poté, co případně vydá výslovný příkaz k poskytnutí informací na základě čl. 10 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 659/1999.
(114)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 21. října 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace, a odkázaly na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(115)
Komise se tudíž rozhodnutím ze dne 20. listopadu 2009 („rozhodnutí o příkazu“) rozhodla nařídit Francii, aby poskytla požadované informace, neboť navzdory opakovaným žádostem nebyly tyto informace poskytnuty.
(116)
Francouzské orgány uvedly v dopisu ze dne 2. prosince 2009, že nemají pro Komisi žádné dodatečné informace a že odkazují na své připomínky ze dne 9. června 2009.
(117)
Článek 13 nařízení ovšem stanoví, že „Přezkoumání možné protiprávní podpory je zakončeno přijetím rozhodnutí (…). Nesplní-li členský stát příkaz k poskytnutí informací, je rozhodnutí přijato na základě dostupných informací.“
(118)
Jak výše uvedeno, francouzské orgány Komisi neposkytly údaje, které od nich opakovaně požadovala, naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(119)
Komise podle článku 13 jednacího řádu tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(120)
Ve světle rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 a Komisi dostupných údajů zejména zřejmě nelze vycházet ze zevšeobecnění odhadovaných nákladů na vyřizování malých objednávek za rok 1994. Zejména také zřejmě nelze použít rozdělovacích klíčů k neodůvodněným nákladům a vycházet z údajů, pro něž byly použity neodůvodněné multiplikační koeficienty, zejména pro dálkově předávané objednávky. Ve světle výpočtu nákladů spojených s malými zakázkami, uvedeného v rozsudku Tribunálu, a jelikož francouzské orgány neposkytly Komisi údaje umožňující rozptýlit její pochybnosti vyslovené v rozhodnutí o prodloužení řízení ohledně přiměřenosti podpory, nebylo zejména možno zjistit ztrátovost vyřizování malých zakázek.
(121)
Komise tudíž soudí, že nebylo dokázáno, že podpory vyplacené v letech 1994 až 2001 splňují kritérium přiměřenosti.
(122)
Tyto podpory tudíž nejsou slučitelné podle čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU.
b) Posouzení podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU
(123)
Čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES) upřesňuje, že „Za slučitelné s vnitřním trhem mohou být považovány […] podpory, které mají usnadnit rozvoj určitých hospodářských činností nebo hospodářských oblastí, pokud nemění podmínky obchodu v takové míře, jež by byla v rozporu se společným zájmem“.
(124)
Podle rozsudku Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 nelze výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) použít na podpory vyplacené CELF v průběhu let 1980 až 1993. Je tudíž třeba určit, zda na ně lze použít výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES).
(125)
Totéž je třeba učinit u podpor vyplacených v letech 1994 až 2001, ohledně nichž došla Komise k závěru v 122. bodu odůvodnění, že výjimku stanovenou v čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU (dříve čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES) na ně nelze použít.
(126)
Za účelem určení, zda čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU může sloužit za základ slučitelnosti, Komise musí ověřit, zda dotčené podpory skutečně sledují cíl obecného zájmu a zda neovlivňují obchod v míře odporující společnému zájmu.
(127)
Komise soudí, že podpory skutečně sledují obecný zájem tak, jak byl předešle určen. V tomto ohledu je třeba připomenout, že začlenění výjimky stanovené dřívějším čl. 87 odst. 3 písm. d) Smlouvy o ES (nyní čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU) potvrzuje politiku, kterou sleduje Komise na základě dřívějšího čl. 92 odst. 3 písm. c) před nabytím účinnosti Smlouvy o Evropské unii. Na základě tohoto článku totiž Komise v minulosti schvalovala podpory sledující kulturní cíle. Tuto praxi potvrdily soudy Evropské unie, například výše uvedeným rozsudkem Tribunálu ze dne 18. září 1995, v němž Tribunál skutečně uvážil, že Komise mohla na základě dřívějšího čl. 92 odst. 3 písm. c) Smlouvy o ES přijmout příznivé rozhodnutí ohledně tří režimů podpor, které spravuje CELF (podpory dovozu letadlem, programu „Page à Page“ a „Programu Plus“).
(128)
Komise naproti tomu soudí, že nebylo dokázáno, že podpory byly úměrné sledovanému cíli.
(129)
Komise v rozhodnutí o prodloužení řízení, jakož i poté v rozhodnutí o příkazu, žádala francouzské orgány o předložení připomínek k přiměřenosti podpor s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
(130)
Jak je výše uvedeno, francouzské orgány Komisi neposkytly údaje umožňující dokázat přiměřenost podpor vyplácených od roku 1980, které po nich žádala zejména naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(131)
Komise podle článku 13 nařízení (ES) č. 659/1999 tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(132)
Mutadis mutandis, výše uvedená úvaha o přiměřenosti podpory v rámci čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU zde lze transponovat.
(133)
Komise tudíž soudí, že nebylo dokázáno, že vyplacené podpory splňují kritérium přiměřenosti.
(134)
Komise závěrem soudí, že dotčené opatření není slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU.
C. Posouzení opatření s ohledem na čl. 106 odst. 2 SFEU
(135)
Francouzské orgány několikrát tvrdily, že CELF bylo pověřeno posláním veřejné služby a že sporná opatření je nutno posuzovat se zřetelem k ustanovením čl. 106 odst. 2 SFEU (dříve čl. 86 odst. 2 Smlouvy o ES).
(136)
Tento článek stanoví, že „Podniky pověřené poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu nebo ty, které mají povahu fiskálního monopolu, podléhají pravidlům obsaženým ve smlouvách, zejména pravidlům hospodářské soutěže, pokud uplatnění těchto pravidel nebrání právně nebo fakticky plnění zvláštních úkolů, které jim byly svěřeny. Rozvoj obchodu nesmí být dotčen v míře, která by byla v rozporu se zájmem Unie.“
(137)
Především je třeba položit si v daném případě otázku existence služby obecného hospodářského zájmu. Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že s výjimkou odvětví, kde již tato otázka byla předmětem právní úpravy Evropské unie, mají členské státy širokou posuzovací pravomoc týkající se posuzování povahy služeb, které lze označit za služby obecného hospodářského zájmu. Úlohou Komise je tedy dbát na to, aby tento manévrovací prostor byl využíván bez zjevných chyb, pokud se jedná o vymezení služeb obecného hospodářského zájmu.
(138)
Francouzské orgány v daném případě opakovaně uvedly, že CELF bylo pověřeno specifickým posláním veřejné služby kulturní povahy, spočívajícím ve splnění každé objednávky frankofonního díla od knihkupců sídlících v zahraničí bez ohledu na objem a povahu objednávky. Komise soudí, že toto poslání by skutečně mohlo představovat službu obecného hospodářského zájmu.
(139)
Za druhé je třeba ověřit, zda CELF bylo skutečně pověřeno touto službou obecného hospodářského zájmu. Podle judikatury Evropské unie totiž dotčené podniky musí být státem předem pověřeny poskytováním dotyčné služby prostřednictvím jednoho nebo více úředních aktů, jejichž formu může určit každý členský stát.
(140)
Francouzské orgány v daném případě předložily několik úmluv mezi CELF a ministerstvem kultury, které podle nich dokládají, že CELF bylo skutečně pověřeno poskytováním dotyčné služby obecného hospodářského zájmu. Podle francouzských orgánů Ředitelství pro knihy a četbu ministerstva kultury uzavírala s CELF každoroční úmluvy až do roku 2001.
(141)
Francouzské orgány však navzdory žádostem Komise, včetně rozhodnutí o příkazu, nepředložily kopie úmluv o veřejné službě za každý dotyčný rok.
(142)
Kromě toho v úmluvách, které má Komise k dispozici, nebyla přesně vymezena povaha povinností veřejné služby (v úmluvě například nebyla uvedena částka, od níž jsou objednávky považovány za „malé objednávky“). Z toho vyplývá, že i za tyto roky neexistuje akt, který by s dostatečnou předností uváděl povinnosti veřejné služby uložené CELF.
(143)
Komise tudíž soudí, že nebylo prokázáno, že CELF bylo skutečně pověřováno úředním aktem poskytováním dotyčné veřejné služby pro každý zvažovaný rok.
(144)
Komise nakonec soudí, že aniž by bylo nutno rozhodnout o podmínce nezbytnosti, neboť podmínky jsou kumulativní, nebyla splněna ani podmínka přiměřenosti.
(145)
V úmluvách, které má Komise k dispozici, totiž chybí jakékoli vysvětlení způsobu výpočtu výše podpory. Kromě toho povinnost CELF předložit účty využívání dotace není provázena přesnou definicí parametrů pro výpočet a kontroly nákladů veřejné služby, které by umožnily ověřit, že se nejedná o nadměrnou vyrovnávací platbu. Kromě toho, jestliže úmluvy skutečně počítaly s převodem nevyužité části dotace z roku na rok, neobsahují žádné upřesnění ohledně fungování tohoto mechanismu, který ostatně zřejmě nebyl použit. Francouzské orgány nakonec obecněji, a jak bylo uvedeno v rámci analýzy kritéria přiměřenosti s ohledem na čl. 107 odst. 3 SFEU, neposkytly údaje prokazující přiměřenost podpor s ohledem na jednotlivé body rozsudku Tribunálu.
(146)
Francouzské orgány tak Komisi neposkytly údaje, které by umožnily prokázat přiměřenost podpor v rámci čl. 106 odst. 2 SFEU a které od nich požadovala, zejména naposled v rozhodnutí o příkazu ze dne 20. listopadu 2009.
(147)
Komise podle článku 13 jednacího řádu tudíž rozhodla na základě dostupných informací a připomíná, že francouzským orgánům v každém případě přísluší, aby prokázaly slučitelnost zkoumané podpory s vnitřním trhem, a tudíž přiměřenost této podpory.
(148)
Komise tedy usuzuje ze stejných důvodů, které jsou uvedeny v rámci analýzy přiměřenosti podpory s ohledem na čl. 107 odst. 3 písm. d) SFEU, že nebylo prokázáno, že vyplacené podpory splňují kritérium přiměřenosti.
(149)
Komise tudíž soudí, že podmínky čl. 106 odst. 2 SFEU nebyly splněny.
(150)
Komise tudíž závěrem soudí, že mechanismus podpory, nazvaný Program „malých objednávek“, který prováděla Francie ve prospěch CELF v období 1980 až konec roku 2001, představuje podporu neslučitelnou s vnitřním trhem.
5. PROMLČECÍ LHŮTA, MIMOŘÁDNÁ OKOLNOST, OPRÁVNĚNÁ DŮVĚRA, ZÁSADA PRÁVNÍ JISTOTY, ZÁSADA PŘIMĚŘENOSTI
(151)
Za předpokladu protiprávní a neslučitelné státní podpory musí Komise v zásadě přikázat členskému státu, aby přijal všechna nezbytná opatření k zpětnému získání podpory od jejího příjemce. Článek 14 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 totiž stanoví, že „Je-li v případech protiprávní podpory přijato záporné rozhodnutí, Komise rozhodne, že dotyčný členský stát učiní všechna nezbytná opatření, aby příjemce podporu navrátil“.
(152)
Komise musí nicméně přihlédnout k následujícím činitelům:
(153)
Za prvé, článek 15 nařízení (ES) č. 659/1999 stanoví, že pravomoci Komise ve věci navrácení podpory podléhají promlčecí lhůtě deseti let. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci, a jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje průběh promlčecí lhůty.
(154)
Jak již Komise vyložila v rozhodnutí o prodloužení řízení, aniž obdržela zvláštní komentáře zúčastněných stran k tomuto bodu, soudí, že pravidlo promlčecí lhůty uvedené v předchozím bodě odůvodnění lze v daném případě použít. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 5. října 2006 ve věci Transalpine (21) totiž usoudil, že pokud nařízení Rady (ES) č. 659/1999 obsahuje pravidla procedurální povahy, tato pravidla platí pro všechna správní řízení před Komisí ve věci otevřených státních podpor v době, kdy vstoupilo v platnost nařízení (ES) č. 659/1999, a sice dne 16. dubna 1999. Tato záležitost však spadá do rámce formálního vyšetřovacího řízení zahájeného 30. června 1996.
(155)
Jelikož v daném případě byly podpory vypláceny každý rok od roku 1980 a Komise žádala francouzské orgány o informace v dubnu 1992, je zřejmé, že podpory vyplacené CELF v letech 1980 a 1981 nemohou být vráceny, neboť vypršela promlčecí lhůta.
(156)
Za druhé, Komise nevyžaduje vrácení podpory, pokud by tím odporovala obecné zásadě práva Evropské unie. Podle judikatury Evropské unie je totiž Komise povinna přihlížet k mimořádným okolnostem, které odůvodňují, že upustí od příkazu vrácení protiprávně poskytnutých podpor, odporuje-li toto vrácení obecné zásadě práva Evropské unie.
(157)
Komise právě v tomto rámci vyzvala v rozhodnutí o prodloužení řízení francouzské orgány, příjemce podpory i další zúčastněnou stranu, aby předložily své připomínky k uplatnění zásady oprávněné důvěry a zásady právní jistoty v daném případě nebo jakékoli jiné zásady, která by mohla přimět Komisi, aby nevyžadovala vrácení podpory.
(158)
Komise bere na vědomí, že francouzské orgány ve svých připomínkách mají za to, že existovaly mimořádné okolnosti umožňující omezení povinnosti vrátit podpory. SIDE naopak usoudila, že takové mimořádné okolnosti nenastaly.
(159)
Komise v tomto ohledu připomíná, že v rámci předběžných otázek položených Soudnímu dvoru ve výše uvedené věci CELF se odvolací soud v podstatě tázal, zda přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou s vnitřním trhem, která byla následně zrušena soudem Společenství, mohlo samo o sobě představovat mimořádnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce vrátit tuto podporu.
(160)
Soudní dvůr ve výše uvedeném rozsudku ze dne 11. března 2010 nejprve odkázal na svůj rozsudek ze dne 12. února 2008, v jehož bodech 65 a následujících uvedl, že po zrušení příznivého rozhodnutí Komise nelze vyloučit možnost, že se příjemce neoprávněně poskytnutých podpor dovolá mimořádných okolností, které mohly oprávněně vzbudit jeho důvěru v jejich regulérnost, a tudíž se vzepře jejich vrácení (22).
(161)
Soudní dvůr v něm však rovněž uvedl, že oprávněná důvěra příjemce podpory se nemůže zrodit z příznivého rozhodnutí Komise, jednak když toto rozhodnutí bylo zpochybněno ve lhůtě pro podání opravného prostředku a poté zrušeno soudem Evropské unie, jednak dokud neuplyne lhůta pro odvolání, nebo dokud se v případě odvolání s konečnou platností nevysloví soud Evropské unie (23).
(162)
Soudní dvůr v daném případě v rozsudku ze dne 11. března 2010 uvedl, že zrušení třetího příznivého rozhodnutí Komise rozsudkem Tribunálu ze dne 15. dubna 2008 samo o sobě nemůže vzbudit oprávněnou důvěru, ani nepředstavuje mimořádnou okolnost (24).
(163)
Soudní dvůr dodal, že málo obvyklé trojí po sobě jdoucí zrušení a priori odráží složitost záležitosti, a místo aby budilo oprávněnou důvěru, spíše zvětšuje pochybnosti příjemce podpory, pokud se týká slučitelnosti sporné podpory. Připouští, že trojí po sobě jdoucí odvolání, jehož výsledkem bylo trojí zrušení, charakterizuje velmi vzácnou situaci, avšak soudí, že takové okolnosti jsou součástí normálního fungování soudního systému, který skýtá stranám, čelícím údajně důsledkům protiprávnosti podpory, možnost dovolávat se zrušení následných rozhodnutí, která považují za původce této situace.
(164)
Soudní dvůr mimo jiné v daném případě usoudil, že výskyt mimořádné okolnosti nelze dále brát v úvahu s ohledem na zásadu právní jistoty (25). Dokud totiž Komise nepřijala rozhodnutí o schválení a dokud nevypršela lhůta pro odvolání proti takovému rozhodnutí, příjemce nemá jistotu ohledně zákonnosti, takže se nelze dovolávat ani zásady ochrany oprávněné důvěry ani zásady právní jistoty.
(165)
Kromě toho, jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku ze dne 11. března 2010 (26), výskyt mimořádné okolnosti nelze dále brát v úvahu s ohledem na zásadu přiměřenosti. Zrušení protiprávní podpory cestou vrácení je totiž logickým důsledkem zjištění její protiprávnosti, takže vrácení této podpory s cílem obnovení dřívějšího stavu nelze v zásadě považovat za nepřiměřené opatření ve srovnání s cíli ustanovení Smlouvy v oblasti státních podpor.
(166)
Soudní dvůr tudíž došel k závěru, že přijetí tří po sobě jdoucích rozhodnutí, kterými Komise prohlašuje podporu za slučitelnou se společným trhem a která byla následně zrušena soudem Společenství, nemůže samo o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit omezení povinnosti příjemce navrátit tuto protiprávní a neslučitelnou podporu.
(167)
Komise vzhledem k předchozímu a bez jakýchkoli dalších podkladů, které by představovaly mimořádnou okolnost, tudíž soudí, že v daném případě nenastaly mimořádné okolnosti, které by mohly omezit povinnost CELF vrátit dotyčné podpory (s výjimkou částek vyplacených v letech 1980 a 1981, jak je vysvětleno výše).
6. ZPĚTNÉ ZÍSKÁNÍ
(168)
Francouzské orgány tudíž podle článku 14 nařízení (ES) č. 659/1999 musí od CELF získat zpět částku podpor, které mu byly vyplaceny z titulu programu „malých objednávek“ v průběhu let 1982 až 2001.
(169)
Podle toho, co vyplývá z tabulky (27), celková částka podpory, která má být od CELF získána zpět a která byla přijata v průběhu let 1982 až 2001, činí 4 631 401 EUR, k nimž je třeba připočíst úroky.
(170)
Podle čl. 14 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 podpora, která má být navrácena podle rozhodnutí o navrácení, zahrnuje úroky v přiměřené výši stanovené Komisí. Úroky jsou splatné od data, kdy byla protiprávní podpora k dispozici příjemci, do data jejího navrácení.
(171)
Z rozsudku Soudního dvora ze dne 12. října 2000 ve věci Magefesa (28) však vyplývá, že je-li podnik v konkursu a stanoví-li tak vnitrostátní právní předpisy, úroky z podpor protiprávně získaných před tímto ohlášením splatné po ohlášení úpadku podniku nejsou dlužné.
(172)
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že francouzské orgány ve své zprávě zaslané dne 27. ledna 2010 informovaly Komisi o situaci, v níž se v současnosti CELF nachází.
(173)
S ohledem na finanční situaci CELF byla CELF přiznána dne 25. února 2009 ochrana před věřiteli. Byl jmenován správce konkurzní podstaty.
(174)
Francouzský stát z titulu sporu ohledně státních podpor přihlásil následující pohledávky: 11 885 785,02 EUR (z titulu platby úroků podle výše uvedeného rozhodnutí Rady státu ze dne 19. prosince 2008) a 4 814 339,90 EUR (z titulu případného vrácení jistiny podpory přijaté v průběhu let 1980-2001).
(175)
Francouzské orgány uvedly, že ze soupisu pohledávek vyplývá, že sporné pohledávky činí 17 045 039,50 EUR z celkových přihlášených pasiv 21 254 232,29 EUR.
(176)
Když správce konkurzní podstaty zjistil, že vyrovnání je zjevně nemožné, požádal o změnu ochrany před věřiteli na soudní likvidaci, zejména z důvodu státem přihlášených pohledávek.
(177)
Obchodní soud v Paříži rozsudkem ze dne 9. září 2009 po zjištění, že výše pasiv vylučuje další pokračování v činnosti, rozhodl o nařízení soudní likvidace a určil likvidátora. Tribunál stanovil dvouletou lhůtu, po jejímž uplynutí bude prověřeno ukončení soudní likvidace. Francouzské orgány uvedly, že stávající a/nebo budoucí spory by však mohly odůvodnit prodloužení termínu ukončení soudní likvidace.
(178)
Francouzské orgány uvedly, že všichni zaměstnanci CELF byli propuštěni a že kancelář likvidátora byla zavřena dne 31. prosince 2009. Probíhají pouze úkony, které směřují k vymáhání dosud dlužných pohledávek od klientů.
(179)
Francouzské orgány v elektronické korespondenci ze dne 9. března 2010 uvedly, že při likvidačním řízení s CELF byla dodržena obvyklá pravidla likvidačního řízení týkajícího se podniků.
(180)
Podle informací, které francouzské orgány Komisi sdělily, CELF již nevykonává žádnou hospodářskou činnost.
(181)
Francouzské orgány musí tudíž vzhledem k probíhající likvidaci CELF dbát v rámci své povinnosti vymáhat navrácení protiprávní podpory zvláště na dodržení judikatury platné v případě likvidace podniku, který je příjemcem podpory (29). To předpokládá zvláště, že aktiva CELF budou prodána za tržní cenu, že stát zanese své pohledávky týkající se vymáhání neslučitelné protiprávní podpory do pasiv podniku v likvidaci a plně uplatní svá věřitelská práva ve všech fázích řízení až do ukončení likvidace.
(182)
Pokud se týká výpočtu úroků, je třeba poznamenat, že ve francouzském právu článek L 622-28 Obchodního zákoníku stanoví, že „rozsudkem o zahájení [řízení o ochraně před věřiteli] se zastavuje nabíhání zákonných a obvyklých úroků, jakož i všech úroků z prodlení a přirážek.“
(183)
V této věci tudíž z částek vyplacených CELF nabíhají úroky počínaje dnem, kdy jí byly dány k dispozici až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli, které bylo poté rozsudkem ze dne 9. září 2009 změněno na soudní likvidaci.
7. ZÁVĚR
(184)
Komise konstatuje, že Francie protiprávně poskytla podporu ve prospěch CELF, čímž porušila ustanovení čl. 108 odst. 3 SFEU.
(185)
Tato podpora je neslučitelná s vnitřním trhem a francouzské orgány ji musí získat zpět, s výjimkou částek vyplacených v letech 1980 a 1981, na něž se vztahuje promlčení.
(186)
Francouzské orgány tudíž musí od CELF získat zpět částku 4 631 401 EUR, k níž je třeba přičíst úroky za každou z podpor vyplacených každoročně počínaje rokem 1982. Z částek, které mají být vráceny, nabíhají úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli.
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Protiprávní státní podpora, poskytnutá Francií ve prospěch Družstva pro vývoz francouzských knih (CELF) v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie, je neslučitelná s vnitřním trhem.
Článek 2
1. Francie je povinna získat zpět částku 4 631 401 EUR odpovídající částkám, které CELF přijalo v průběhu let 1982 až 2001 z titulu podpory uvedené v článku 1.
2. Z částek, které mají být vráceny, nabíhají úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do dne 25. února 2009, což je datum rozsudku Obchodního soudu v Paříži o zahájení řízení o ochraně před věřiteli.
3. Úroky jsou vypočteny na složeném základě podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004.
Článek 3
1. Navrácení podpory uvedené v článku 2 nabývá okamžité účinnosti.
2. Francie zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců od data jeho oznámení.
Článek 4
1. Francie ve lhůtě dvou měsíců od data oznámení tohoto rozhodnutí poskytne následující informace:
a)
celkovou částku (jistinu a úroky), kterou má od příjemce získat zpět;
b)
podrobný popis přijatých a plánovaných opatření za účelem plnění tohoto rozhodnutí;
c)
dokumenty prokazující, že příjemce byl k navrácení podpory úředně vyzván.
2. Francie bude Komisi informovat o průběhu vnitrostátních opatření přijatých k provádění tohoto rozhodnutí až do úplného navrácení podpory uvedené v článku 2. Poskytne okamžitě a na první požádání Komise veškeré informace o přijatých a plánovaných opatřeních za účelem plnění tohoto rozhodnutí. Poskytne rovněž podrobné informace týkající se částky podpory a úroků již získané od příjemce zpět.
Článek 5
Toto rozhodnutí je určeno Francouzské republice.
V Bruselu dne 14. prosince 2010.
KOMISIJAS LĒMUMS
(2010. gada 14. decembris)
par valsts atbalstu C 39/96 (ex NN 127/92), ko Francija īstenojusi, lai atbalstītu Coopérative d’exportation du livre français (CELF)
(izziņots ar dokumenta numuru C(2010) 8938)
(Autentisks ir tikai teksts franču valodā)
(Dokuments attiecas uz EEZ)
(2011/179/ES)
EIROPAS KOMISIJA,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 108. panta 2. punkta pirmo daļu (1),
pēc uzaicinājuma ieinteresētajām personām iesniegt savas piezīmes atbilstoši iepriekš minētajam pantam (2) un ņemot vērā šīs piezīmes,
tā kā:
1. PROCEDŪRA
(1)
Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu (3) (turpmāk tekstā - “Vispārējās tiesas spriedums”) atcēla Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmumu (4) par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (CELF) (5).
(2)
Pēc Vispārējās tiesas sprieduma Komisijai ir jāpieņem jauns lēmums.
(3)
Minētais spriedums ir procedūras rezultāts, kuras svarīgākie posmi izklāstīti turpmāk.
A. Pirmais posms
(4)
Ar 1992. gada 20. marta vēstuli Société internationale de diffusion et d’édition (“SIDE”) pievērsa Komisijas uzmanību veicināšanas, transportēšanas un tirdzniecības atbalsta pasākumiem, kurus Francijas iestādes piešķīrušas CELF un par kuriem iepriekš nav paziņots Komisijai.
(5)
Komisija 1992. gada 2. aprīļa vēstulē atgādināja Francijas iestādēm, ka par jebkuru projektu, kas paredzēts, lai ieviestu vai grozītu atbalstu, iepriekš ir jāpaziņo tās dienestiem, un pieprasīja no iepriekš minētajām iestādēm informāciju par SIDE norādīto atbalsta pasākumu būtību un mērķi.
(6)
Francijas iestādes 1992. gada 29. jūnija vēstulē apstiprināja Komisijai, ka CELF saņem subsīdijas. Tās precizēja, ka šo pasākumu mērķis ir iepazīstināt franciski nerunājošās valstis ar franču literatūru un valodu un ka CELF turklāt uzticēts pārvaldīt trīs atbalsta sistēmas, kas paredzētas, lai atvieglotu dažādu attālinātu lasītāju piekļuvi franču grāmatām.
(7)
Komisija 1992. gada 7. augusta vēstulē, kas adresēta SIDE, apstiprināja, ka pastāv atbalsts par labu CELF, precizēja tā mērķi un informēja, ka par attiecīgajiem pasākumiem nav paziņots. Komisija tomēr precizēja, ka apstrīdētais atbalsts pēc būtības nav tāds, kas varētu iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Šajos apstākļos SIDE tika uzaicināta iesniegt savas piezīmes.
(8)
SIDE1992. gada 7. septembra vēstulē Komisijai darīja zināmu, ka tā ir paredzējusi iesniegt sūdzību par pasākumu diskriminējošo raksturu un par šo pasākumu radītajām sekām attiecībā uz Kopienas iekšējo tirdzniecību, tomēr neapstrīdot kultūras mērķi, ko paredzējusi Kultūras ministrija, rūpējoties par franču valodas un literatūras izplatīšanu.
(9)
Komisija 1993. gada 18. maija lēmumā (6) pauda viedokli, ka, ņemot vērā īpašo konkurences situāciju grāmatu nozarē un attiecīgās atbalsta shēmas kultūras mērķi, tai ir piemērojama atkāpe, kas paredzēta Līguma bijušā 92. panta 3. punkta c) apakšpunktā.
(10)
Ar 1993. gada 2. augusta prasības pieteikumu SIDE iesniedza prasību par šā lēmuma atcelšanu. 1995. gada 18. septembra spriedumā (7) Vispārējā tiesa daļēji apmierināja SIDE prasību, lemjot par Komisijas 1993. gada 18. maija lēmuma atcelšanu, bet tikai attiecībā uz pasākumiem, kas CELF piešķirti saistībā ar nelieliem pasūtījumiem.
(11)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija varēja pieņemt labvēlīgu lēmumu attiecībā uz šādām trim atbalsta shēmām, kuras valsts vārdā pārvaldīja CELF:
a)
atbalsts gaisa kravu pārvadājumiem vai gaisa pasta maisiem;
b)
programma Page à Page (8) (atbalsts franču valodas grāmatu izplatīšanai Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīs);
c)
Programme Plus (universitātes mācību grāmatas franču valodā, kas domātas Subsahāras Āfrikas studentiem).
(12)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir saņēmusi pietiekami daudz informācijas par šīm trim shēmām, lai pamatotu secinājumu, ka to ietekme uz konkurenci ir nenozīmīga. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka “attiecībā uz apstrīdētā atbalsta kultūras mērķi pusēm ir skaidrs, ka Francijas valdības mērķis ir franču valodas un literatūras izplatīšana”. Vispārējā tiesa varēja secināt, ka apstrīdētā atbalsta kultūras mērķa novērtēšana Komisijai neradīja īpašas grūtības un ka šā mērķa kultūras būtības atzīšanai nav nepieciešamas citas ziņas.
(13)
Savukārt attiecībā uz kompensācijām, kuras piešķirtas vienīgi CELF nelieliem pasūtījumiem, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas par pasākumu saderību ar iekšējo tirgu vajadzēja padziļināti izpētīt konkurenci atbilstošajā sektorā.
(14)
Vispārējā tiesa secināja (sprieduma 76. punktā), ka Komisijai vajadzēja sākt procedūru, kas paredzēta EKL 93. panta 2. punktā (tagad - LESD 108. panta 2. punkts), un tādējādi ir pamats atcelt Komisijas 1993. gada 18. maija lēmumu, ciktāl tas attiecas uz subsīdiju, kas piešķirta vienīgi CELF, lai kompensētu papildu izmaksas tādu franču valodas grāmatu nelielu pasūtījumu apstrādei, kurus veikušas grāmatnīcas, kas atrodas ārzemēs.
B. Otrais posms
(15)
Saskaņā ar Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumu Komisija ar 1996. gada 30. jūlija lēmumu nolēma uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru. Ieinteresētās personas, kuras bija aicinātas Komisijai iesniegt savas piezīmes, to izdarīja 1996. gada decembrī un 1997. gada janvārī.
(16)
Kad Komisija bija pabeigusi izmeklēšanu, tā 1998. gada 10. jūnijā pieņēma Lēmumu 1999/133/EK (9). Komisija apstiprināja atbalsta attiecībā uz nelieliem pasūtījumiem kultūras mērķi un, pamatojoties uz Līguma bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, lēsa, ka minētais atbalsts pēc būtības nav tāds, kas varētu iespaidot tirdzniecības noteikumus un kropļot konkurenci Eiropas Savienībā pretēji kopējām interesēm grāmatu, kuras ir franču valodā, eksporta tirgū.
(17)
Ar 2002. gada 28. februāra spriedumu (10) Vispārējā tiesa atcēla iepriekš minētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija jāuzsāk nepieciešamās pārbaudes būtisku datu iegūšanai, lai varētu nodalīt eksportēšanas brokeru tirgu no franču valodas grāmatu eksporta tirgus.
(18)
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija, neveicot šo pārbaudi, pieļāvusi acīmredzamu novērtējuma kļūdu, uzskatot franču valodas grāmatu eksporta tirgu par atsauces tirgu, lai gan tika konstatēts, ka apstrīdētais atbalsts bija paredzēts vienīgi eksportēšanas brokeriem.
(19)
Savukārt Tiesa 2000. gada 22. jūnija spriedumā (11), neiedziļinoties lietas būtībā, noraidīja Francijas iestāžu prasību pret Komisijas 1998. gada 10. jūnija spriedumu un apstiprināja, ka arī tajā gadījumā, ja atbalstu varētu uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu, šis fakts neietekmē paziņošanas pienākumu un ka iepriekšējas paziņošanas pienākums paredz atbalsta pārtraukšanu.
C. Trešais posms
(20)
Pēc 1998. gada 10. jūnija lēmuma daļējas atcelšanas Komisija 2002. gada 14. jūnija vēstulēs lūdza Francijas iestādēm un SIDE iesniegt to piezīmes par lēmuma atcelšanas iemesliem un it īpaši par faktiem, kas saistīti ar attiecīgo tirgu.
(21)
Francijas iestādes bija aicinātas sīkāk komentēt CELF piedāvājuma specifiskās īpatnības salīdzinājumā ar pārējo tirgus dalībnieku, tostarp SIDE, specifiskajām īpatnībām. SIDE bija aicināta sīkāk komentēt nelielu pasūtījumu jēdzienu un norādīt, kāda bijusi tās piedāvājuma iespējamā īpatnība salīdzinājumā ar CELF un pārējo tirgus dalībnieku piedāvājuma īpatnību.
(22)
SIDE savu atbildi Komisijai nosūtīja 2002. gada 12. augusta vēstulē. Francijas iestādes savu atbildi iesniedza 2002. gada 17. septembra vēstulē.
(23)
Komisija 2002. gada 19. septembra vēstulē lūdza SIDE norādīt, vai SIDE atbilde satur konfidenciālu informāciju, un, 2002. gada 30. septembrī saņemot noliedzošu atbildi, Komisija 2002. gada 17. oktobra vēstulē šo SIDE atbildi ar pielikumiem nosūtīja Francijas iestādēm. Izmantojot šo izdevību, Komisija iestādēm nosūtīja arī jaunu papildu jautājumu kopumu.
(24)
Komisija 2002. gada 30. oktobra vēstulē uzdeva SIDE arī virkni papildu jautājumu, uz kuriem SIDE atbildēja 2002. gada 31. oktobra un 2002. gada 9. decembra vēstulē. Atbildot uz Komisijas 2002. gada 16. decembra pieprasījumu, SIDE savā 2002. gada 23. decembra vēstulē Komisijai darīja zināmu, ka tās atbildes nesatur nekādu konfidenciālu informāciju un ka šīs atbildes var nodot Francijas iestādēm, lai saņemtu komentārus.
(25)
Tā kā Francijas iestādes nesniedza atbildi paredzētajā termiņā, Komisijai nācās 2002. gada 27. novembra vēstulē nosūtīt tām atgādinājumu. 2002. gada 19. decembra vēstulē Francijas iestādes Komisijai lūdza atkārtotu termiņa pagarinājumu.
(26)
2003. gada 9. janvārī Komisija nosūtīja Francijas iestādēm SIDE2002. gada 23. decembra atbildi, lai saņemtu to komentārus. Savā 2003. gada 17. janvāra vēstulē Francijas iestādes atbildēja uz Komisijas 2002. gada 17. oktobra jautājumiem.
(27)
Francijas iestādes 2003. gada 4. februāra vēstulē lūdza Komisijai jaunu termiņa pagarinājumu attiecībā uz pieprasījumu sniegt komentārus par SIDE2002. gada 23. decembra otro atbildi. 2003. gada 11. februāra vēstulē Komisija daļēji apstiprināja prasīto termiņu pagarinājumu. 2003. gada 11. marta vēstulē Francijas iestādes nosūtīja Komisijai savu atbildi.
(28)
Savukārt SIDE pēc sava pieprasījuma tika uzaicināta uz Komisijas dienestiem un 2003. gada 4. marta sanāksmē varēja izklāstīt savu viedokli šajā lietā, sākot ar tās pirmsākumiem.
(29)
Pēc šīs procedūras Eiropas Komisija pieņēma Lēmumu 2005/262/EK, kurā norādīja, ka apstrīdētais atbalsts ir saderīgs, pamatojoties uz Līguma bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, un konstatēja, ka atbalsts nav tāds, kas pārsniegtu kompensācijas par izmaksām, kuras rodas, apstrādājot nelielus pasūtījumus.
D. Ceturtais posms
(30)
Ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu Vispārējā tiesa atcēla Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmumu.
(31)
Tā uzskatīja, ka Komisija attiecībā uz to atbalsta daļu, kas samaksāta CELF pirms 1993. gada 1. novembra, datuma, kurā stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais atbalsts bija saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, lai gan bija jāpiemēro pamatnoteikumi, kuri bija spēkā pirms 1993. gada 1. novembra. Vispārējā tiesa it īpaši ņēma vērā faktu, ka Līgumā par ES nebija iekļauti pārejas noteikumi par bijušā 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta piemērošanu un ka tiesiskās noteiktības princips ir pret to, ar izņēmumiem, ka Kopienas akta piemērošanas sākuma datums tiek noteikts pirms tā publicēšanas datuma.
(32)
Turklāt Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, novērtējot apstrīdētā atbalsta saderību, pārvērtējot nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, kas faktiski radās CELF. Proti, savā 2004. gada 20. aprīļa lēmumā Komisija nebija ņēmusi vērā patiesās nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, bet gan veica izmaksu aplēsi, pamatojoties uz CELF kopējiem izdevumiem (nelielo pasūtījumu apstrādei paredzētās izmaksas noteiktas kā daļa no kopējām izmaksām, ņemot vērā sadalījumu, kas atšķirīgs katrai izmaksu kategorijai). Dažām izmaksu kategorijām tika piemēroti reizināšanas koeficienti, ņemot vērā papildu grūtības, ko radīja nelielo pasūtījumu apstrāde salīdzinājumā ar citām CELF darbībām. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šīs grūtības varēja atrisināt, izmantojot sakaru līdzekļus, kas attiecās uz divām trešdaļām nelielo pasūtījumu. Tādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu novērtējumā, konkrētām izmaksām piemērojot reizināšanas koeficientu (un katrā ziņā pasūtījumiem, kas nodoti, izmantojot sakaru līdzekļus), un secināja - ja minēto koeficientu nebūtu, izmaksas, kuras saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu mazākas un darbības ekspluatācijas ienākumi saistībā ar nelielajiem pasūtījumiem būtu pozitīvi (600 000 Francijas franku jeb 91 469 euro). Vispārējā tiesa uzskata - Komisija nav pierādījusi, ka pārmaksāšana nav notikusi.
E. Piektais posms
(33)
Pēc Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa sprieduma pieņemšanas pārbaudes procedūra, kas uzsākta saskaņā ar Komisijas 1996. gada 30. jūlija lēmumu, joprojām paliek spēkā, un Komisijai ir jāpieņem jauns lēmums.
(34)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa sprieduma pamatojumu un ņemot vērā to, ka lēmums par procedūras uzsākšanu pieņemts 1996. gada 30. jūlijā, Komisija vēlējās no jauna aicināt Francijas iestādes un ieinteresētās personas iesniegt piezīmes.
(35)
Komisija 2009. gada 8. aprīlī pieņēma lēmumu pagarināt procedūru (12) (Lēmums C(2009) 2481 - “lēmums par procedūras pagarināšanu”). Šis lēmums par procedūras pagarināšanu, paredzot jaunu termiņu piezīmju iesniegšanai, papildināja 1996. gada 30. jūlija lēmumu par procedūras uzsākšanu. Tajā bija norādīts, ka abi lēmumi ir aplūkojami kā vienots veselums, ka tie attiecas uz vienu un to pašu formālo izmeklēšanas procedūru un ka tajā gadījumā, ja faktu un tiesību apraksts vai Komisijas iepriekšējais novērtējums lēmumā par procedūras pagarināšanu atšķirsies no 1996. gada 30. jūlija lēmuma par procedūras uzsākšanu, ir jāņem vērā vienīgi lēmums par procedūras pagarināšanu.
(36)
Komisija aicināja ieinteresētās personas iesniegt savas piezīmes par attiecīgajiem pasākumiem.
(37)
Francijas iestāžu piezīmes Komisija saņēma 2009. gada 9. jūnijā, savukārt SIDE piezīmes - 2009. gada 23. jūlijā. Komisija 2009. gada 24. augustā nodeva SIDE piezīmes Francijas iestādēm, lai sniegtu tām iespēju izteikt komentārus, un saņēma šos komentārus 2009. gada 24. septembrī.
(38)
Tomēr Francijas iestādes neiesniedza detalizētus faktus, kurus Komisija pieprasīja lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu atsaucās vien uz faktiem, kuri jau iesniegti 2002. gada 17. septembrī, 2003. gada 17. janvārī un 2003. gada 11. martā un kurus, ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, Komisija kā tādus nevarēja izmantot.
(39)
Komisijas dienesti 2009. gada 8. oktobra vēstulē atgādināja Francijas iestādēm par pieprasījumu iesniegt faktus par precīzi minētajiem punktiem un norādīja, ka, ja šī informācija nebūs saņemta desmit darbdienu laikā, Komisijai atbilstoši procedūras regulas 13. panta 1. punktam būs jāpieņem galīgais lēmums, pamatojoties uz informāciju, kas ir tās rīcībā, vajadzības gadījumā iepriekš izdodot rīkojumu iesniegt informāciju, piemērojot 10. panta 3. punktu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai (13).
(40)
Francijas iestādes 2009. gada 21. oktobra vēstulē informēja Komisiju, ka saskaņā ar Parīzes Tirdzniecības tiesas 2009. gada 9. septembra spriedumu ir uzsākta CELF likvidācija un tas ir pārtraucis savu darbību. Turklāt attiecībā uz faktiem, kas prasīti Komisijas 2009. gada 8. oktobra vēstulē, Francijas iestādes norādīja, ka tām nav papildu informācijas, kuru varētu iesniegt, un atsaucās uz savām piezīmēm, kas iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(41)
Komisija 2009. gada 20. novembra lēmumā (Lēmums C(2009) 9256 - “lēmums par rīkojumu iesniegt informāciju”) nolēma pieprasīt Francijai sniegt pieprasīto informāciju, jo, neraugoties uz atkārtotiem lūgumiem, šī informācija nav sniegta.
(42)
Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai, un ka tās atsaucas uz savām piezīmēm, kuras iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(43)
Vēl jānorāda, ka 2009. gada 2. decembrī Francijas iestādes nosūtīja arī vēstuli par atbalsta shēmu ar nosaukumu “Universitāšu un zinātnisko grāmatu programma” jeb Programme Plus. Šis lēmums neattiecas uz šo atbalsta shēmu.
(44)
Komisija 2009. gada 22. decembra vēstulē pieprasīja Francijas iestādēm ziņas par CELF situāciju un CELF piemērojamās likvidācijas procedūru. Francijas iestādes atbildēja 2010. gada 27. janvārī. Precizējumi iesniegti arī 2010. gada 9. martā un 2010. gada 26. novembrī.
F. Procedūras valsts tiesās un prejudiciāli jautājumi
(45)
Tomēr ir jāatzīmē, ka Francijas valsts tiesās notiek procedūras un ka tās devušas pamatu vērsties Eiropas Savienības Tiesā, pamatojoties uz LESD 267. pantu (bijušais EKL 234. pants). Šo procedūru galvenie posmi īsumā ir apkopoti turpmāk.
(46)
SIDE vērsās Francijas tiesā saskaņā ar bijušo EKL 88. panta 3. punktu. Ar 2004. gada 5. oktobra spriedumu, apstiprinot Parīzes Administratīvās tiesas 2001. gada 26. aprīļa spriedumu, Parīzes Administratīvā apelācijas tiesa valstij noteica pienākumu uzsākt CELF samaksātā atbalsta atgūšanu.
(47)
Valsts padome, kurā tika iesniegta kasācijas sūdzība, ar 2006. gada 29. marta spriedumu apstiprināja atsevišķus Administratīvās apelācijas tiesas lēmuma aspektus, it īpašu faktu, ka attiecīgais atbalsts nebija tāds, kas kompensēja sabiedrisko pakalpojumu pienākumus (14), valsts tiesa to nevarēja kvalificēt kā esošu atbalstu un ka CELF nevarēja atsaukties uz tiesisko paļāvību.
(48)
Tomēr 2006. gada 29. marta spriedumā Valsts Padome nolēma apturēt tiesvedību par apelācijas sūdzībām līdz brīdim, kad Tiesa būs atbildējusi uz prejudiciālajiem jautājumiem, kas tai uzdoti par valsts tiesas pienākumiem attiecībā uz valsts atbalstu, par kuru nav paziņots, bet kurš vēlāk Komisijas lēmumā pasludināts par saderīgu ar kopējo tirgu.
(49)
Tiesa 2008. gada 12. februāra spriedumā (15) lēma šādi:
“EKL 88. panta 3. punkta pēdējais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesai nav jāpiespriež tāda atbalsta atgūšana, kas ir īstenots pretēji šim noteikumam, ja Kopienu Komisija ir pieņēmusi galīgu lēmumu, ar ko konstatē minētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu EKL 87. panta nozīmē. Saskaņā ar Kopienu tiesībām tai atbalsta saņēmējam ir jāpiespriež procentu maksāšana par nelikumības periodu. Valsts tiesību ietvaros šī tiesa vajadzības gadījumā var piespriest arī nelikumīgā atbalsta atgūšanu, neierobežojot dalībvalsts tiesības vēlāk īstenot šo atbalstu no jauna. Tāpat valsts tiesai var nākties apmierināt prasības par tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies atbalsta nelikumības dēļ.
Tādos procesuālos apstākļos, kādi ir pamata prāvā, no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma izrietošais pienākums novērst atbalsta nelikumības sekas, runājot par to summu aprēķinu, kas ir jāatmaksā saņēmējam, izņemot ārkārtas apstākļus, attiecas arī uz periodu no Kopienu Komisijas lēmuma, ar ko konstatēta šī atbalsta saderība ar kopējo tirgu, pieņemšanas līdz minētā lēmuma atcelšanai Kopienu tiesā.”
(50)
Ņēmusi vērā Tiesas 2008. gada 12. februāra spriedumu, kā arī iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, Valsts Padome savā 2008. gada 19. decembra spriedumā atcēla iepriekš minētā Parīzes Administratīvās apelācijas tiesas 2004. gada 5. oktobra sprieduma 2., 3. un 4. pantu un lēma tā, kā izklāstīts turpmāk.
(51)
Vispirms tā noteica pienākumu kultūras un komunikācijas ministram uzsākt procentu piedziņu attiecībā uz nelikumīgo atbalstu, kas piešķirts CELF no 1980. gada līdz Valsts Padomes lēmuma pieņemšanas dienai, kuri aprēķināti atbilstoši Komisijas Regulai (EK) Nr. 794/2004 (16). Tāpat ministram ir noteikts pienākums uzsākt procentu piedziņu, kuri pienākas par laika posmu starp datumu, kad pieņemts Valsts Padomes lēmums, un dienu, kad vai nu tiks galīgi konstatēta atbalsta saderība ar kopējo tirgu, vai noteikts, ka atbalsts ir jāatmaksā.
(52)
Turklāt Valsts padome nolēma apturēt tiesvedību līdz laikam, kad Tiesa būs atbildējusi uz šādiem prejudiciāliem jautājumiem:
“1.
Vai valsts tiesa var apturēt tiesvedību jautājumā par valsts atbalsta atgūšanu līdz laikam, kad Komisija būs pieņēmusi galīgo lēmumu par valsts atbalsta saderību ar kopējā tirgus noteikumiem, ja Kopienu tiesa ir atcēlusi pirmo Komisijas lēmumu, ar kuru šis valsts atbalsts ticis atzīts par saderīgu [ar kopējo tirgu]?
2.
Ja Komisija trīs reizes ir atzinusi, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu, pirms [Pirmās instances tiesa] šos lēmumus atcēla, vai šādu situāciju var uzskatīt par ārkārtas apstākli, kura rezultātā valsts tiesa varētu ierobežot pienākumu atgūt valsts atbalstu?”
(53)
2010. gada 11. martā (17) Tiesa lēma par minētajiem prejudiciālajiem jautājumiem un pieņēma šādu lēmumu:
“1.
Valsts tiesa, kurā, pamatojoties uz EKL 88. panta 3. punktu, ir celta prasība par nelikumīga valsts atbalsta atgūšanu, nevar apturēt lēmuma par šo prasību pieņemšanu līdz brīdim, kad pēc iepriekšēja pozitīva lēmuma atcelšanas Eiropas Kopienu Komisija būs lēmusi par atbalstu saderīgumu ar kopējo tirgu.
2.
Tas, ka Eiropas Kopienu Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu, ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kas pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu, ja atbalsts ir īstenots, neievērojot EKL 88. panta 3. punktu.”
2. ATTIECĪGĀ PASĀKUMA IZKLĀSTS
(54)
Francijas iestādes norādīja Komisijai, ka saskaņā ar Francijas valdības vispārējās politikas nostāju attiecībā uz franču valodas grāmatu un literatūras izplatīšanas veicināšanu Kultūras ministrija 1980. gadā nolēma piešķirt atbalstu eksportēšanas brokeriem, kuri piekrīt jebkuram pasūtījumu veidam, lai arī kāda būtu to summa un izdevīgums. Šos pasākumus īstenoja, lai uz laiku novērstu tirgus nepilnības un sekmētu nelielu, neizdevīgu pasūtījumu darbības saglabāšanu eksportēšanas brokeru tirgū.
(55)
Francijas iestādes uzskata, ka mazās grāmatnīcas, kuras atrodas galvenokārt franciski nerunājošās, bieži grūti pieejamās un/vai attālās zonās, sastopas ar nopietnām apgādes grūtībām, to pasūtījumus nav iespējams izpildīt, izmantojot tradicionālos izplatīšanas tīklus, pasūtīto darbu daudzumi ir nepietiekami un pasūtīto grāmatu mazumtirdzniecības cena nav pietiekami augsta, lai izplatīšana būtu izdevīga.
(56)
Francijas iestādes uzskata, ka attiecīgā atbalsta mērķis bija atļaut eksporta brokeriem nodrošināt ārzemēs, galvenokārt franciski nerunājošās zonās, esošo grāmatnīcu veikto pasūtījumu kopumu, lai arī kāda būtu to summa, izdevīgums un galamērķis. Mērķis, kuru varētu nodrošināt ar franču kultūras daudzveidības atbalsta politiku, ir franču valodas grāmatu optimāla izplatīšana, un tādā veidā tiktu veicināta franču valodas literatūras izplatīšanās visā pasaulē.
(57)
Francijas iestāžu uzturēto atbalsta mehānismu, dēvētu par “nelielo pasūtījumu programmu”, veidoja subsīdija, kuras mērķis bija kompensēt tādu nelielu pasūtījumu apstrādes papildu izmaksas, kurus Francijas iestādes bija definējušas kā tādus, ja to summa ir mazāka par vai vienāda ar 500 Francijas frankiem, tas ir, aptuveni 76 euro.
(58)
Francijas iestādes uzskata, ka iestādei, kas saņēma subsīdijas, bija jāiesniedz Kultūras ministrijas Grāmatu un lasīšanas direkcijai to dokumentu kopums, kurš attiecas uz iestādes vispārējo darbību (kopējais apgrozījums, finanšu konti, plānotais budžets, šos datus apstiprinošo dokumentu kopijas, vajadzības gadījumā revidenta atskaite un algu saraksta kopsavilkums), kā arī jebkuri dokumenti, kas attiecas uz subsidējamajām darbībām, jo īpaši subsīdiju izlietojuma aprēķins, kurš pamato materiālās palīdzības izlietojumu, kas piešķirts ar iepriekšējā gada subsīdiju.
(59)
Praksē “nelielo pasūtījumu” programmu izmantoja tikai viens uzņēmums - CELF. Francijas iestādes uzskata, ka uzņēmumam katru gadu bija jāattaisno nelielo pasūtījumu izpildes radītās papildu izmaksas, lai pamatotu subsīdijas pieprasījumu nākošajam gadam. Ceturto daļu iepriekšējā gada laikā piešķirtās subsīdijas izmaksā gada sākumā, atlikumu piešķirot rudenī, pēc tam, kad valsts budžeta pārraudzības iestādes ir veikušas uzņēmuma plānotā budžeta un svārstību, kas reģistrētas izpildes pirmās daļas laikā, pārbaudes. Pastāvēja vienošanās par to, ka, ja atbalsta summu neizlieto pilnībā, pārpalikušo summu atskaita no nākošajā gadā paredzētajām subsīdijām. Tāpat Kultūras ministrija kā uzaicināts novērotājs piedalījās CELF administratīvajās padomēs un kopsapulcēs.
(60)
Ir jāprecizē, ka, tā kā kopš 1997. gada visu laiku notika samazinājums, attiecīgais atbalsts 2002. gadā tika atcelts. Tātad CELF katru gadu kopš 1980. gada un līdz 2001. gada beigām saņēma atbalstu, kas, kā to norāda Francijas iestādes, bija paredzēts, lai samazinātu tādu nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, kuri nākuši no ārzemēm un attiecas uz grāmatām franču valodā. Kopumā laikā no 1980. līdz 2001. gada beigām CELF saistībā ar minēto atbalstu saņēma aptuveni 4,8 miljonus euro.
Tabula
Atbalsta summas, kas piešķirtas CELF kopš 1980. gada “nelielo pasūtījumu” apstrādei
Francijas iestāžu iesniegtie dati
(summas ir noapaļotas euro)
Gads
Atbalsta summa
1980.
91 469,41
1981.
91 469,41
1982.
205 806,17
1983.
164 644,94
1984.
137 204,12
1985.
141 777,59
1986.
248 491,90
1987.
214 953,11
1988.
213 428,62
1989.
259 163,33
1990.
304 898,03
1991.
373 500,09
1992.
422 283,78
1993.
382 647,03
1994.
304 898,03
1995.
304 898,03
1996.
304 898,03
1997.
243 918,43
1998.
182 938,82
1999.
121 959,21
2000.
60 979,61
2001.
38 112,25
2002.
0
3. FRANCIJAS KOMENTĀRI UN SIDE PIEZĪMES PĒC PROCEDŪRAS PAGARINĀŠANAS
(61)
Savā 2009. gada 9. jūnija atbildē uz lēmumu par procedūras pagarināšanu Francijas iestādes it īpaši minēja šādas piezīmes.
(62)
Pirmkārt, tās norādīja, ka piekrīt Komisijas analīzei, kurā secināts, ka atbalsts CELF ir valsts atbalsts un ka atkāpes, kas paredzētas LESD 107. panta 2. punkta un 3. punkta a) un b) apakšpunktā, nav piemērojamas.
(63)
Novērtējot atbalstu, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) un d) apakšpunktu, Francijas iestādes neiesniedza jaunus faktus par atbalsta samērīgumu.
(64)
Tomēr Francijas iestādes norādīja, ka tās uzskata, ka CELF uzticētajam uzdevumam bija vispārēja nozīme LESD 106. panta 2. punkta izpratnē.
(65)
Francijas iestādes galvenokārt aizbildinājās ar to, ka pastāv ārkārtas apstākļi, kuru dēļ Komisijai nevajadzētu atgūt atbalstu.
(66)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza detalizētus faktus, kurus Komisija pieprasīja savā lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu atsaucās vienīgi uz faktiem, kuri bija iesniegti 2002. un 2003. gadā un kurus Komisija kā tādus nevarēja izmantot, ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu. Pēc tam, kad 2009. gada 8. oktobrī tika nosūtīta atgādinājuma vēstule, Komisija 2009. gada 20. novembrī nolēma pieprasīt Francijas iestādēm iesniegt informāciju, piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu. Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē atbildēja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai.
(67)
Savās 2009. gada 23. jūlija piezīmēs SIDE it īpaši izteica turpmāk minētās piezīmes.
(68)
SIDE atgādināja, ka atbalstu saņēma vienīgi CELF, lai gan tā uzskata, ka CELF darbība nebija raksturīga vienīgi CELF, jo tas, ka tiek apstrādāti dažāda izmēra pasūtījumi, arī vismazākie, kas nākuši no ģeogrāfiski attālām grāmatnīcām, lai tos sagrupētu un būtiskākos pasūtījumus nodotu izdevējiem, pēc SIDE uzskata, ir eksportēšanas brokeru darbības definējums. SIDE arī norādīja, ka tai atbalsts atteikts ne jau pārredzamības trūkuma dēļ, bet gan tādēļ, ka tā ir privāts uzņēmums, nevis izdevēju kooperatīvs.
(69)
Turklāt SIDE detalizēti apstrīdēja faktu, ka atbalsts bija nepieciešams. Attiecībā uz to tā it īpaši norādīja, ka jēdziens “nelieli pasūtījumi” ir patvaļīgs, un apstrīdēja Francijas iestāžu iesniegtos skaitļus.
(70)
Turklāt SIDE uzskata, ka atbalstu nevarēja pamatot, balstoties uz LESD 106. panta 2. punktu, un tas it īpaši ir pamatojams ar valsts tiesu spriedumiem attiecībā uz CELF darbību.
(71)
Visbeidzot SIDE norādīja, ka šajā gadījumā nebija nekādu ārkārtas apstākļu, kas ļautu ierobežot atgūšanas pienākumu.
4. ATBALSTA NOVĒRTĒJUMS
(72)
Ir jānosaka, vai attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts un vai to vajadzības gadījumā var uzskatīt par tādu, kas saderīgs ar iekšējo tirgu. Novērtējot to, Komisijai it īpaši jāņem vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedums.
A. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 1. punktu
(73)
LESD 107. panta 1. punktā ir noteikts, ka, “ja vien Līgumi neparedz ko citu, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm”.
(74)
Pirmkārt, kā tas jau ir norādīts lēmumā par procedūras pagarināšanu, Komisija atgādina - Komisijas secinājums, ka attiecīgais pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu Līguma izpratnē, ne reizi nav apšaubīts ne dažādos procedūras posmos Komisijā, ne Eiropas Savienības tiesās (18), ne arī valsts tiesās (19). Savā 2009. gada 9. jūnija atbildē uz lēmumu par procedūras pagarināšanu Francijas iestādes norādīja, ka tās piekrīt Komisijas analīzei, kurā secināts, ka atbalsts CELF ir valsts atbalsts.
(75)
Komisija uzskata, ka aplūkotais pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta (bijušā EKL 87. panta 1. punkta) izpratnē turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
(76)
Pirmkārt, pasākums sniedz priekšrocības CELF, jo tas ļauj samazināt nelielo pasūtījumu izmaksas. Tas ir selektīvs, jo praksē labumu no tā gūst vienīgi CELF.
(77)
Turklāt pasākums tiek finansēts no Francijas valsts budžeta līdzekļiem, tātad no valsts resursiem. Par tā īstenošanu lēmumu pieņēma Kultūras ministrija, un tātad pasākums ir attiecināms uz Francijas iestādēm.
(78)
Turklāt pasākums ir uzskatāms par tādu, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kropļot konkurenci. Atbalstu piešķir Francijas brokeriem (praksē - CELF), kas eksportē franču valodas grāmatas galvenokārt uz franciski nerunājošām valstīm. Iepriekš minētie Francijas brokeri vismaz potenciāli konkurē ar pārējiem franču grāmatu eksportēšanas brokeriem, kas atrodas citās Eiropas Savienības franciski runājošās valstīs (Beļģijā un Luksemburgā). Tas, ka ietekme uz tirdzniecību un pasākuma radītais konkurences izkropļojums šķiet pavisam neliels, nemaina šo secinājumu. Patiesībā, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Komisijai nav jākonstatē reāla atbalsta ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un konkurences izkropļošana. Pietiek ar to vien, ka atbalsts ir uzskatāms par tādu, kas var iespaidot tirdzniecību un kropļot konkurenci.
(79)
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Altmark judikatūras piemērošanas nosacījumi nav izpildīti. Savā 2003. gada 24. jūlija spriedumā (20) Tiesa precizēja to, kādos apstākļos subsīdija uzņēmumam, kurš pārvalda pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi, nav valsts atbalsts: “Pirmkārt, saņēmējuzņēmumam faktiski ir jābūt uzliktām sabiedrisko pakalpojumu pildīšanas saistībām, un šīm saistībām jābūt skaidri definētām; otrkārt, kompensāciju aprēķināšanas parametriem jābūt iepriekš objektīvi un caurredzami noteiktiem; treškārt, kompensācija nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama, lai nosegtu visus vai daļu izdevumu, kas radušies, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības; ceturtkārt, ja uzņēmums sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām konkrētajā gadījumā nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā, kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi, pildot šīs saistības, rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar transporta līdzekļiem, lai spētu izpildīt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības, ņemot vērā atbilstošos rēķinus un paredzot saprātīgu peļņu par šo saistību izpildi.”
(80)
Šajā gadījumā un tā kā nav jāizskata katrs nosacījums atsevišķi, jo tie ir kumulatīvi, Komisija konstatē, ka CELF nav izvēlēts sabiedrisko iepirkumu procedūras rezultātā un ka kompensācijas apjoms nosakāms, pamatojoties uz to izdevumu analīzi, kādi rastos tipiskam uzņēmumam, kas ir labi vadīts un adekvāti nodrošināts ar ražošanas līdzekļiem.
(81)
Šādos apstākļos CELF piešķirtais atbalsts ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, jo ir apvienoti visi elementi, kas veido valsts atbalsta jēdzienu.
(82)
Turklāt Francijas iestādes par attiecīgo pasākumu nepaziņoja Komisijai. Tātad atbalsts piešķirts, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka visi plāni piešķirt vai mainīt atbalstu ir jādara zināmi Komisijai laikus, lai tā varētu iesniegt savas piezīmes. Tātad atbalsts ir piešķirts nelikumīgi.
(83)
Tā kā attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts, ir jāizvērtē tā saderība ar iekšējo tirgu.
B. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 2. un 3. punktu
(84)
Komisija uzskata, ka LESD 107. panta 2. punktā paredzētās atkāpes šajā gadījumā nav piemērojamas, jo attiecīgie pasākumi acīmredzami nav paredzēti tur definēto mērķu sasniegšanai.
(85)
Atbalsts neatbilst arī noteikumiem, ko nosaka LESD 107. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā atkāpe, jo tas nav paredzēts, lai veicinātu attīstību apgabalos, kas varētu gūt labumu no šā nosacījuma. 107. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētā atkāpe attiecībā uz kāda svarīga projekta īstenojuma veicināšanu visas Eiropas interesēs šajā gadījumā arī nav piemērojama, jo attiecīgā pasākuma mērķis nav veicināt šāda veida projektu. Tā kā atbalsta mērķis nebija arī novērst nopietnus traucējumus Francijas tautsaimniecībā, šajā gadījumā nav piemērojama arī atkāpe, kas paredzēta 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta otrajā daļā.
(86)
Tādēļ Komisijai ir jāpārbauda iespēja piemērot LESD 107. panta 3. punkta c) un d) apakšpunktu (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) un d) apakšpunkts).
(87)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu, ir jānošķir atbalsts, kas samaksāts pēc tam, kad stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību (1993. gada 1. novembrī), no tā, kas samaksāts pirms šīs stāšanās spēkā un kam jāpiemēro pamatnoteikumi, kuri bija spēkā attiecīgā perioda laikā.
(88)
Attiecībā uz to Komisija atzīmē, ka ceturto daļu iepriekšējā gada laikā CELF piešķirtās subsīdijas izmaksā gada sākumā, atlikumu piešķirot rudenī, pēc tam, kad valsts budžeta pārraudzības iestādes ir veikušas uzņēmuma plānotā budžeta un svārstību, kas reģistrētas izpildes pirmās daļas laikā, pārbaudes. Ja atbalsta summu neizlieto pilnībā, pārpalikušo summu atskaita no nākošajā gadā paredzētajām subsīdijām. Tātad daļa 1993. gada subsīdijas tika samaksāta 1993. gada sākumā un atlikumu piešķīra 1993. gada rudenī. Lēmumu piešķirt atbalstu 1993. gadam Francijas iestādes pieņēma 1992. gada beigās vai 1993. gada sākumā, bet jebkurā gadījumā, pirms stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību. Tādēļ Komisija uzskata, ka atbalsts, kas samaksāts par 1993. gadu, ir jānovērtē, pamatojoties uz noteikumiem, kuri bija piemērojami pirms Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā.
a) Atbalsta novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu
(89)
LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts) ir precizēts, ka “var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu (..) atbalstu, kas veicina kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, ja tāds atbalsts neiespaido tirdzniecības apstākļus un konkurenci Savienībā tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm”.
(90)
Tādēļ ir jāpārbauda, vai atbalstam, kas samaksāts CELF laikā no 1994. līdz 2001. gadam, bija ar kultūras veicināšanu saistīts mērķis un vai tas iespaido vai neiespaido tirdzniecības un konkurences apstākļus Eiropas Savienībā tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm.
i) Kultūras mērķis
(91)
Pirmkārt, Komisija atgādina, ka atbalsta, kas samaksāts CELF, kultūras mērķi savā 1995. gada 18. septembra spriedumā atzina Vispārējā tiesa. Sprieduma 62. punktā tiesa norādīja, ka “attiecībā uz apstrīdētā atbalsta kultūras mērķi, pusēm ir skaidrs, ka Francijas valdības mērķis ir franču valodas un literatūras izplatīšana. Attiecībā uz to Pirmās instances tiesa konstatē arī, ka fakti, kas bija Komisijas rīcībā, kad tā pieņēma savu lēmumu, ieskaitot tos, kas iekļauti prasītāja padomes 1992. gada 7. septembra vēstulē, pamatoja šā mērķa reālā stāvokļa un likumības novērtējumu. Šādos apstākļos var secināt, ka apstrīdētā atbalsta kultūras mērķa novērtēšana Komisijai neradīja īpašas grūtības un ka šā mērķa kultūras būtības atzīšanai nav nepieciešamas citas ziņas.”
(92)
Francijas iestādes norādīja, ka attiecīgajam atbalstam bija kultūras mērķis veicināt grāmatu, kas sarakstītas franču valodā, izplatīšanu franciski nerunājošās valstīs. Tātad runa ir par voluntāru politiku ar mērķi saglabāt un veicināt kultūras dažādību starptautiskā līmenī.
(93)
Kultūras dažādības aizsardzība un veicināšana ir viens no Eiropas modeļa pamatprincipiem. Tie ir iekļauti LESD 167. panta 1. punktā (bijušais EKL 151. panta 1. punkts), proti, “Savienība veicina dalībvalstu kultūru uzplaukumu, respektējot to nacionālās un reģionālās atšķirības un vienlaikus pievēršot uzmanību kopīgajam kultūras mantojumam”, vai arī 167. panta 4. punktā, kurā ir noteikts, ka “rīkojoties saskaņā ar citiem Līgumu noteikumiem, Savienība ņem vērā kultūras aspektus, jo īpaši, lai respektētu un veicinātu kultūru daudzveidību”.
(94)
Tātad Komisija uzskata, ka atbalstam, ko Francijas iestādes piešķīra CELF, lai nodrošinātu franču valodā sarakstītu grāmatu izplatīšanu, ir kultūras mērķis.
ii) Tirdzniecības apstākļu un konkurences Eiropas Savienībā iespaidošanas kritēriji tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm
(95)
Komisijai ir jāpārbauda, vai attiecīgie pasākumi bija nepieciešami un samērīgi attiecībā pret Francijas iestāžu kultūras politikas mērķi.
(96)
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu attiecīgais pasākums ir jānovērtē grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru tirgū.
(97)
Pirmkārt, ir jāpārbauda atbalsta nepieciešamība.
(98)
Francijas iestādes norāda, ka pasākumus Kultūras ministrija paredzēja 1980. gadā, kad daži profesionālās apvienības dalībnieki (Groupe Hachette un Messageries du livre) vēlējās pamest eksportēšanas brokeru tirgu. Francijas iestādes norāda, ka apstrīdētais mehānisms tika izveidots, lai iedrošinātu uzņēmumus iesaistīties tirgū, kas dotu iespēju apmierināt visus franču valodas grāmatu pasūtījumus, kuri tiek saņemti no grāmatnīcām, kas atrodas franciski nerunājošās zonās. Tas garantē franču valodas grāmatu nonākšanu visās grāmatnīcās, ieskaitot vismazākās attālās valstis, pat pieņemot, ka tām vajadzīgas tikai dažas grāmatas, kuras turklāt publicējuši dažādi izdevēji.
(99)
Savukārt SIDE norādīja, it sevišķi piezīmēs, ko tā iesniedza pēc lēmuma par procedūras pagarināšanu pieņemšanas, ka attiecīgais atbalsts nebija vajadzīgs. Tādējādi, ja ir taisnība, ka 1980. gadā daži dalībnieki pameta brokeru darbību, SIDE atgādina, ka pats uzņēmums SIDE ir izveidots tieši tajā laikā, lai iesaistītos tirgū. Turklāt SIDE apstrīd faktu, ka CELF veica īpaša nelielo pasūtījumu apstrādes darbību. SIDE it īpaši apšauba Francijas iestāžu iesniegtos skaitļus un uzskata, ka dati attiecībā uz CELF un SIDE, kā arī proporcija attiecībā uz katra uzņēmuma attiecīgo apgrozījumu, rēķinu skaitu un pasūtījumu skaitu ir diezgan līdzīgi. Vēl plašāk SIDE apšauba jēdzienu “nelieli pasūtījumi”, kādu to definē Francijas iestādes. SIDE uzskata, ka šāds jēdziens ir patvaļīgs, jo pasūtījuma apstrādes izmaksas ir atkarīgas nevis no to summas, bet gan līniju skaita.
(100)
Komisija uzskata, ka nevajadzētu izteikt galīgos secinājumus par atbalsta nepieciešamību, jo nepieciešamības un samērīguma nosacījumi ir kumulatīvi, un ka 121. apsvērumā būs secināts, ka samērīguma nosacījumu izpilde nav pierādīta.
(101)
Otrkārt, Komisija uzskata, ka ietekme uz Eiropas Savienības iekšējo tirdzniecību un konkurences izkropļošana, ko radījis šis pasākums, ir ļoti nelielas, it īpaši ņemot vērā šā pasākuma summas, jo grāmatu franču valodā un citās valodās aizstājamība ir ļoti neliela un pastāv ļoti liela atšķirība starp grāmatu franču valodā apjomu, ko, pirmkārt, no Francijas un, otrkārt, no Beļģijas un Luksemburgas, eksportē uz franciski nerunājošām valstīm.
(102)
Turklāt attiecībā uz grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru tirgu Komisija norāda, ka CELF un SIDE, darbodamies kā eksportēšanas brokeri, izplata grāmatas franciski nerunājošās valstīs un teritorijās. Patiesībā franciski runājošajās valstīs vietējo tirgu aizņem lielākie izdevēji, pateicoties to filiālēm vai pārstāvjiem. Tādēļ eksportēšanas brokeriem ir pavisam nenozīmīga loma franciski runājošo valstu tirgū, kas ir galvenais franču grāmatu noieta tirgus.
(103)
Grāmatu franču valodā eksportēšanas brokeru valsts tirgū darbojas vispārējie brokeri, piemēram, SIDE un CELF, mazāk ir brokeru, kas specializējušies pārdošanā tieši galalietotājam un pavisam nedaudz konkurē ar abiem vispārējiem brokeriem, kā arī zināms skaits grāmatnīcu, kuras neregulāri apkalpo ārvalstu grāmatnīcu un tiešsaistes grāmatnīcu pasūtījumus un kuru darbība attiecīgo pasākumu laikā bija samērā neliela.
(104)
Tātad attiecīgajā tirgū apstrīdētie pasākumi visvairāk ietekmēja sūdzības iesniedzēju, kurš bija galvenais tirgus dalībnieks. No vienas puses, Francijas iestādes apstiprina, ka programma, kas attiecās uz nelieliem pasūtījumiem, bija pieejama jebkuram uzņēmumam, kurš to pieprasīja, tiklīdz tas pieņēma atbalsta piešķiršanas nosacījumus. Tās norāda, ka atteikums, kuru SIDE saņēma no Kultūras ministrijas 1991. gadā, bija pamatots ar SIDE atteikumu pieņemt pārskatāmības saistības, kas tiek prasītas, lai varētu saņemt minēto atbalstu. No otras puses, SIDE iebilda, ka Francijas iestāžu atteikums bija saistīts ar to, ka tas bija privāts uzņēmums, nevis izdevēju kooperatīvs. Turklāt 1996. gadā, pēc tam, kad bija atcelts Komisijas 1993. gada 18. maija lēmums, Kultūras ministrija, vēloties procedūru pabeigt, atgādināja SIDE, ka atbalsta shēma nelieliem pasūtījumiem pēc būtības nebija paredzēta vienīgi CELF. 1996. gada 3. septembra vēstulē Kultūras ministrija piedāvāja SIDE pārrunas, lai noteiktu, vai tā ir spējīga ar tādiem pašiem pārskatāmības noteikumiem sniegt tādus pašus pakalpojumus, kādus sniedz CELF. Pārrunu laikā 1996. gada 26. septembrīSIDE vadītāji paziņoja Kultūras ministrijai, ka tie atsakās izmantot programmu, kuras saderību ar Kopienas tiesībām varētu apstrīdēt Komisija.
(105)
Katrā ziņā fakti, kas iepriekš minēti 101. un turpmākajos apsvērumos, šķiet, norāda uz to, ka aplūkojamie pasākumi tirdzniecības noteikumus un konkurenci Eiropas Savienībā ietekmēja samērā maz.
(106)
Tomēr, lai noteiktu, vai pasākums ir samērīgs, Komisijai, treškārt, ir jāsalīdzina arī saņemtā atbalsta summa ar izmaksām, kas radās CELF, īstenojot Francijas iestāžu mērķi.
(107)
Attiecībā uz to ir jāatgādina dažādie pasūtījumu apstrādes posmi, par kuriem dažādās puses ir vienojušās:
a)
grāmatnīcas pasūtījuma pieteikuma saņemšana;
b)
pasūtījuma kodēšana;
c)
pasūtījuma ievadīšana;
d)
pasūtījuma nosūtīšana izdevējam;
e)
grāmatu saņemšana;
f)
fiziskas vietas - “nodalījuma” - piešķiršana katram klientam pasūtīto grāmatu uzglabāšanai;
g)
iepakošana.
(108)
Francijas iestādes uzskata, ka CELF radās konkrētas izmaksas saistībā ar “nelielo pasūtījumu” apstrādi. Francijas iestādes lēš, ka eksportēšanas brokeru tirgū daži pasūtījumi rada tādas papildu izmaksas, ka pakalpojums nav izdevīgs. Francijas iestādes norādīja, ka tās ir noteikušas slieksni 500 Francijas franku (76,22 euro) apmērā, lai definētu “nelielos pasūtījumus”, un ka šis slieksnis ir noteikts empīriski. Francijas iestādes precizēja, ka daži pasūtījumi, kuru summa ir mazāka par 500 Francijas frankiem, var būt izdevīgi, kamēr citi, kuri ir lielāki par šo summu, tādi var nebūt. Mērķis bija atrast ekonomiski pieņemamu metodi, lai CELF gribētu uzņemties nelielos pasūtījumus, lai gan tie nav pietiekami izdevīgi.
(109)
Kā jau Komisija to norādīja savā lēmumā par procedūras pagarināšanu, Francijas iestādēm ir pienākums, veicot saderības analīzi, noteikt summu un reālās izmaksas, kādas ir radušās CELF.
(110)
Attiecībā uz to lēmumā par procedūras pagarināšanu Komisija lūdza Francijas iestādes iesniegt tai noteiktu daudzumu faktu, lai varētu noskaidrot Vispārējās tiesas sprieduma sekas un varētu pieņemt lēmumu par atbalsta samērīgumu. Komisija it īpaši lūdza iesniegt šādu informāciju:
-
pietiekamu pamatojumu iemesliem, kādēļ par dažādiem aplūkojamajiem gadiem nav pieejami dati par izmaksām, kuras saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, un pietiekamus pierādījumus iemesliem, kādēļ ir pieņemama ekstrapolācija, vienīgi pamatojoties uz 1994. gadu,
-
datus, kas ļautu ņemt vērā nelielo pasūtījumu apstrādes 1994. gadā reālās izmaksas (nevis vienkāršas aplēses), un iespējamu pietiekamu pamatojumu iemesliem, kuru dēļ būtu pieņemamas šo izmaksu aplēses, pamatojoties uz kopējām izmaksām, kas radušās CELF,
-
pārliecinošas izmaksu sadalījuma metodes, kas daļu no kopējām izmaksām ļautu attiecināt uz nelielajiem pasūtījumiem, lai varētu īpaši piemērot katrai izmaksu kategorijai visā aplūkotajā periodā,
-
informāciju par to pasūtījumu proporcijas novērtējumu, kuri aplūkotajos gados nosūtīti, izmantojot sakaru līdzekļus,
-
izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, bez nepamatotajiem reizināšanas koeficientiem,
-
to izmaksu aprēķinu, kuras radušās CELF, lai apstrādātu nelielus pasūtījumus, nepiemērojot reizināšanas koeficientus, kā arī pieņemot, ka reizināšanas koeficienti tiek piemēroti tikai pasūtījumiem, kas veikti, neizmantojot sakaru līdzekļus,
-
Francijas iestāžu viedokli par Vispārējās tiesas aprēķinu, kurā konstatēts - ja nebūtu minēto koeficientu, izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu mazākas par vairāk nekā 635 000 Francijas frankiem (96 805,13 euro), pat ņemot vērā vienīgi izmaksas, kurām piemērots koeficients “trīs”. Jāatgādina - Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tādēļ nelielo pasūtījumu apstrādes darbības ekspluatācijas ienākumi bija vairāk nekā 600 000 Francijas franku (91 469,41 euro),
-
Francijas iestāžu viedokli par CELF iespēju gūt saprātīgu peļņu.
(111)
Kā jau ir norādīts lēmumā par procedūras pagarināšanu, ja Francijas iestādes neiesniedz papildu skaidrojumus un jaunākos datus, Komisija nevar izmantot ne nelielo pasūtījumu apstrādes programmas izlietojuma aprēķinus, kurus Francijas iestādes savā 2003. gada 17. janvāra vēstulē ir iesniegušas par 1994. līdz 2001. gadu, ne skaidrojumus par veikto grāmatvedības uzskaites analīzi, kas iesniegta 1998. gada 5. marta vēstulē.
(112)
Tomēr Francijas iestādes neiesniedza detalizētus dokumentus, kurus Komisija pieprasīja lēmumā par procedūras pagarināšanu, un attiecībā uz atbalsta samērīgumu vien atkārtoti atsaucās uz dokumentiem, kuri jau iesniegti 2002. gada 17. septembrī, 2003. gada 17. janvārī un 2003. gada 11. martā un kurus saskaņā ar Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu Komisija nevarēja izmantot.
(113)
Komisijas dienesti 2009. gada 8. oktobra vēstulē atgādināja Francijas iestādēm par savu lūgumu iesniegt dokumentus par precīzi nosauktajiem punktiem, norādot, ka, ja šī informācija netiks iesniegta desmit darbdienu laikā, Komisijai saskaņā ar procedūras regulas 13. panta 1. punktu būs jāpieņem galīgais lēmums, pamatojoties uz informāciju, kas tai ir pieejama, pēc tam, kad vajadzības gadījumā, piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 10. panta 3. punktu, būs izdots rīkojums sniegt informāciju.
(114)
Francijas iestādes 2009. gada 21. oktobra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko tās varētu sniegt, un atsaucās uz savām 2009. gada 9. jūnijā iesniegtajām piezīmēm.
(115)
Komisija 2009. gada 20. novembra lēmumā (“lēmums par rīkojumu sniegt informāciju”) nolēma pieprasīt Francijai sniegt pieprasīto informāciju, jo, neraugoties uz atkārtotiem lūgumiem, šī informācija nav sniegta.
(116)
Francijas iestādes 2009. gada 2. decembra vēstulē norādīja, ka tām nav papildu informācijas, ko iesniegt Komisijai, un ka tās atsaucas uz savām piezīmēm, kuras iesniegtas 2009. gada 9. jūnijā.
(117)
Regulas (EK) Nr. 659/1999 13. pantā ir paredzēts, ka “iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu (..). Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”
(118)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, ko tā bija lūgusi vairākas reizes, pēdējo reizi - 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu sniegt informāciju.
(119)
Saskaņā ar procedūras regulas 13. pantu Komisija pieņem lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un tātad šā atbalsta samērīgumu.
(120)
Ņemot vērā Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu un Komisijas rīcībā esošos faktus, tomēr nešķiet iespējams pamatoties uz 1994. gada nelielo pasūtījumu apstrādes aprēķināto izmaksu ekstrapolāciju. Tāpat nešķiet iespējams izmantot izmaksu sadalījuma nepamatotas metodes un pamatoties uz datiem, kuriem ir piemēroti nepamatoti palielinājuma koeficienti, it īpaši pasūtījumiem, kas nosūtīti, izmantojot sakaru līdzekļus. Ņemot vērā ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistīto izmaksu aprēķinus, kuri norādīti Vispārējās tiesas spriedumā, un to, ka Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, kas ļautu novērst lēmumā par procedūras pagarināšanu paustās šaubas par atbalsta samērīgumu, nav konstatēts, ka nelielo pasūtījumu apstrādes darbības būtu radījušas zaudējumus.
(121)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka atbalsts, kas samaksāts laikā no 1994. līdz 2001. gadam, atbilstu samērīguma kritērijiem.
(122)
Tātad, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu, šis atbalsts nav saderīgs.
b) Atbalsta novērtējums, ņemot vērā LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu
(123)
LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts) ir precizēts, ka “var uzskatīt par saderīgu ar iekšējo tirgu (..) atbalstu, kas veicina konkrētu saimniecisko darbību vai konkrētu tautsaimniecības jomu attīstību, ja šādam atbalstam nav tāds nelabvēlīgs iespaids uz tirdzniecības apstākļiem, kas ir pretrunā kopīgām interesēm.”
(124)
Saskaņā ar Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu atkāpe, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts), nav piemērojama atbalstam, kurš CELF samaksāts laikā no 1980. līdz 1993. gadam. Tādēļ ir jānosaka, vai tam var piemērot atkāpi, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts).
(125)
Tas pats jāizdara arī attiecībā uz atbalstu, kas samaksāts laikā no 1994. līdz 2001. gada beigām, par kuru Komisija 122. apsvērumā secināja, ka tam nav piemērojama atkāpe, kas paredzēta LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā (bijušais EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts).
(126)
Lai noteiktu, vai LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunkts varētu būt par pamatu saderībai, Komisijai ir jāpārbauda, vai attiecīgajam atbalstam varētu būt kopējo interešu mērķis un vai tas neiespaido tirdzniecību tiktāl, ka tas ir pretrunā kopējām interesēm.
(127)
Komisija uzskata, ka atbalsts atbilda kopējām interesēm, kā tas jau ir noteikts iepriekš. Attiecībā uz to ir jāatgādina, ka EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā (tagad - LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktā) paredzētās atkāpes ieviešana Līgumā par Eiropas Savienību apstiprināja Komisijas īstenoto politiku, pamatojoties uz bijušā 92. panta 3. punkta c) apakšpunktu, pirms Līguma par Eiropas Savienību stāšanās spēkā. Patiesībā Komisija, pamatojoties uz šo pantu, jau bija atļāvusi tādu atbalstu, kam ir kultūras mērķis. Šo praksi apstiprināja Eiropas Savienības tiesas, piemēram, iepriekš minētajā Vispārējās tiesas 1995. gada 18. septembra spriedumā, kurā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija, pamatojoties uz EKL 92. panta 3. punkta c) apakšpunktu, varēja pieņemt labvēlīgu lēmumu par trim atbalsta shēmām, ko pārvalda CELF (atbalsts gaisa kravu pārvadājumiem, programma Page à Page un Programme Plus).
(128)
Savukārt Komisija uzskata, ka nav pierādīts, ka atbalsts bija samērīgs ar paredzētajiem mērķiem.
(129)
Lēmumā par procedūras pagarināšanu, kā arī lēmumā par rīkojumu iesniegt informāciju Komisija pieprasīja Francijas iestādēm iesniegt savas piezīmes par atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
(130)
Kā jau iepriekš norādīts, Francijas iestādes neiesniedza Komisijai informāciju, kas pierādītu atbalsta, kas samaksāts kopš 1980. gada, samērīgumu un kuru tā pēdējo reizi bija pieprasījusi 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu sniegt informāciju.
(131)
Saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 659/1999 13. pantu Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un šā atbalsta samērīgumu.
(132)
Mutadis mutandis te ir piemērojams iepriekš izklāstītais pamatojums par atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu.
(133)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka samaksātais atbalsts atbilstu samērīguma kritērijiem.
(134)
Secinot Komisija uzskata, ka attiecīgais pasākums nav saderīgs ar iekšējo tirgu, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
C. Pasākuma novērtējums, ņemot vērā LESD 106. panta 2. punktu
(135)
Francijas iestādes vairākas reizes ir apgalvojušas, ka CELF bija uzticēts sabiedrisko pakalpojumu uzdevums un ka apstrīdētie pasākumi ir jānovērtē, ņemot vērā LESD 106. panta 2. punktu (bijušais EKL 86. panta 2. punkts).
(136)
Šajā punktā ir noteikts, ka “uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli, attiecas Līgumos ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums de iure vai de facto netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Savienības interesēm.”
(137)
Vispirms šajā jautājumā ir jānoskaidro, vai pastāv pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. No Tiesas judikatūras izriet, ka, izņemot jomas, kurās šis jautājums jau ir noteikts Eiropas Savienības tiesību aktos, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība noteikt, ciktāl pakalpojumiem varētu būt vispārēja tautsaimnieciska nozīme. Tādēļ Komisijas uzdevums ir raudzīties, lai šo rīcības brīvību izmantotu bez acīmredzamām kļūdām attiecībā uz pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi definēšanu.
(138)
Šajā gadījumā Francijas iestādes vairākas reizes ir uzsvērušas, ka CELF bija uzticēts īpašs sabiedrisko pakalpojumu uzdevums kultūras jomā - izpildīt visus grāmatu franču valodā pasūtījumus, kurus veic ārvalstīs esošas grāmatnīcas, neatkarīgi no pasūtījuma apjoma un būtības. Komisija uzskata, ka šis uzdevums patiesībā varētu būt pakalpojums ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi.
(139)
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai CELF patiesi tika uzdots veikt šo pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi. Patiesībā atbilstoši Eiropas Savienības judikatūrai attiecīgie pakalpojumi valstij ir jāuzdod attiecīgajiem uzņēmumiem saskaņā ar vienu vai vairākiem oficiāliem dokumentiem, kuru formu var noteikt katra dalībvalsts.
(140)
Šajā gadījumā Francijas iestādes ir iesniegušas vairākas vienošanās starp CELF un Kultūras ministriju, kas, viņuprāt, pierāda, ka CELF bija uzdota attiecīgo pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi pārvaldība. Francijas iestādes norāda, ka Literatūras un lasīšanas direkcija līdz 2001. gadam katru gadu slēdza vienošanos ar CELF.
(141)
Tomēr, neraugoties uz Komisijas pieprasījumiem, tostarp lēmumu par rīkojumu sniegt informāciju, Francijas iestādes neiesniedza vienošanās dokumentu par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanu kopijas par katru konkrēto gadu.
(142)
Turklāt vienošanās dokumentos, kas ir Komisijas rīcībā, sabiedrisko pakalpojumu pienākuma precīzā būtība nav definēta (t. i., vienošanās dokumentā nav norādīta summa, no kuras sākot pasūtījumi ir uzskatāmi par “nelieliem pasūtījumiem”). Tas nozīmē, ka arī par tiem gadiem nav dokumenta, kas pietiekami precīzi formulētu CELF uzticēto sabiedriskā pakalpojuma pienākumu saistības.
(143)
Tādēļ Komisija uzskata - nav pierādīts, ka CELF saskaņā ar oficiālu dokumentu katru gadu būtu uzticēta aplūkoto sabiedrisko pakalpojumu pārvaldība.
(144)
Visbeidzot, kā arī bez vajadzības izdarīt secinājumus par nepieciešamības nosacījumu, tāpēc ka nosacījumi ir kumulatīvi, Komisija uzskata, ka samērīguma nosacījums nav izpildīts.
(145)
Patiesībā Komisijas rīcībā esošajos vienošanās dokumentos nav nekāda skaidrojuma par veidu, kādā tika aprēķināta atbalsta summa. Turklāt CELF noteiktajam pienākumam iesniegt subsīdijas izlietojuma aprēķinus nav pievienota precīza definīcija sabiedrisko pakalpojumu darbības aprēķināšanas un izmaksu kontroles parametriem, kas ļautu pārbaudīt, vai nav veikta pārmaksa. Turklāt, ja vienošanās dokumentos bija paredzēta subsīdijas daļas, kas nebija izlietota, pārnešana uz nākamo gadu, tajos nekādā veidā nebija precizēta mehānisma darbība, kas turklāt arī netika izmantots. Visbeidzot, vispārīgāk un kā ir norādīts samērīguma kritēriju analīzē saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, Francijas iestādes neiesniedza datus, kas pierādītu atbalsta samērīgumu, ņemot vērā Vispārējās tiesas sprieduma dažādos punktus.
(146)
Tātad Francijas iestādes nav iesniegušas Komisijai informāciju, kas ļautu pierādīt atbalsta samērīgumu saskaņā ar LESD 106. panta 2. punktu un kurus tā pēdējo reizi bija pieprasījusi 2009. gada 20. novembra lēmumā par rīkojumu iesniegt informāciju.
(147)
Saskaņā ar procedūras regulas 13. pantu Komisija pieņēma lēmumu, pamatojoties uz pieejamajām ziņām, un katrā ziņā atgādināja, ka Francijas iestādēm ir pienākums pierādīt pārbaudītā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un šā atbalsta samērīgumu.
(148)
To pašu iemeslu dēļ, kas minēti atbalsta samērīguma saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta d) apakšpunktu analīzē, Komisija uzskata - nav pierādīts, ka samaksātais atbalsts atbilst samērīguma kritērijam.
(149)
Komisija uzskata, ka LESD 106. panta 2. punkta piemērošanas nosacījumi nav izpildīti.
(150)
Tādēļ Komisija uzskata, ka atbalsta shēma ar nosaukumu “nelielo pasūtījumu programma”, kuru Francija laikā no 1980. līdz 2001. gada beigām īstenoja par labu CELF, ir atbalsts, kas nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
5. NOILGUMA PERIODS, ĀRKĀRTAS APSTĀKĻI, TIESISKĀ PAĻĀVĪBA, TIESISKĀS NOTEIKTĪBAS PRINCIPS, SAMĒRĪGUMA PRINCIPS
(151)
Ja valsts atbalsts ir nelikumīgs un nesaderīgs, Komisijai pēc būtības ir jānosaka attiecīgajai valstij pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no tā saņēmēja. Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. pantā ir noteikts - “kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja”.
(152)
Tomēr Komisijai ir jāņem vērā šādi fakti.
(153)
Pirmkārt, Regulas (EK) Nr. 659/1999 15. pantā ir paredzēts, ka uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods. Noilguma periods sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam, un visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma periodu.
(154)
Kā Komisija jau bija norādījusi lēmumā par procedūras pagarināšanu, nesaņemot attiecībā uz to īpašus komentārus no ieinteresētajām personām, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā ir piemērojams iepriekšējā apsvērumā minētais noteikums par noilguma periodu. Tiesa 2006. gada 5. oktobra spriedumā lietā Transalpine (21) ir uzskatījusi, ka, tā kā Regulā Nr. 659/1999 ir iekļauti procesuāli noteikumi, tie attiecas uz visām administratīvajām procedūrām valsts atbalsta jomā, kuras Komisijā bija vēl jāizskata dienā, kad Regula Nr. 659/1999 stājās spēkā, t. i., 1999. gada 16. aprīlī. Šajā gadījumā formālā izmeklēšanas procedūra uzsākta 1996. gada 30. jūnijā.
(155)
Tā kā šajā gadījumā atbalsts maksāts katru gadu kopš 1980. gada un Komisija Francijas iestādēm informāciju pieprasījusi 1992. gada aprīlī, šķiet, ka atbalstu, kas CELF samaksāts 1980. un 1981. gadā, vairs nevar atgūt, ņemot vērā noilguma periodu.
(156)
Otrkārt, Komisija nepieprasa atbalsta atgūšanu, ja, to darot, tā nonāktu pretrunā ar vispārējo Eiropas Savienības tiesību principu. Patiesībā saskaņā ar Eiropas Savienības judikatūru Komisijai ir jāņem vērā ārkārtas apstākļi, kas attaisno to, ka tā atsakās pieprasīt nelikumīgi piešķirtā atbalsta atgūšanu, jo šāda atgūšana ir pretrunā vispārējo Eiropas Savienības tiesību principam.
(157)
Tādēļ savā lēmumā par procedūras pagarināšanu Komisija aicināja Francijas iestādes, atbalsta saņēmēju un pārējās ieinteresētās personas iesniegt piezīmes par tiesiskās paļāvības principa, tiesiskās noteiktības principa vai jebkura cita principa, kura dēļ Komisija varētu atteikties no prasības atgūt atbalstu, piemērošanu.
(158)
Komisija norāda, ka Francijas iestādes savās piezīmēs ir paudušas viedokli, ka pastāvēja ārkārtas apstākļi, kas ļauj ierobežot pienākumu atmaksāt atbalstu. Savukārt SIDE uzskatīja, ka šādi ārkārtas apstākļi nepastāvēja.
(159)
Attiecībā uz to Komisija atgādina, ka prejudiciālo jautājumu ietvaros, kas uzdoti Tiesai iepriekš minētajā CELF lietā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautāja, vai tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu ar iekšējo tirgu, ko Kopienu tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi var būt ārkārtas apstāklis, kurš pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo atbalstu ierobežošanu.
(160)
Iepriekš minētajā 2010. gada 11. marta spriedumā Tiesa vispirms atsaucās uz savu 2008. gada 12. februāra spriedumu, kurā tā 65. un turpmākajos punktos norādīja, ka pēc Komisijas lēmuma atcelšanas nelikumīga atbalsta saņēmējam ir iespēja atsaukties uz ārkārtas apstākļiem, kas varēja leģitīmi pamatot viņa paļāvību par minētā atbalsta likumību, un ka līdz ar to nevar viņam liegt iebilst pret tā atgūšanu (22).
(161)
Tomēr Tiesa arī norādīja, ka pozitīvs Komisijas lēmums būtībā nevar radīt atbalsta saņēmēja tiesisko paļāvību, ja, pirmkārt, šis lēmums ir ticis apstrīdēts prasību celšanai paredzētajos termiņos un vēlāk atcelts Eiropas Savienības Tiesā un ja, otrkārt, nav beidzies termiņš prasības celšanai vai prasības celšanas gadījumā Eiropas Savienības Tiesa par to nav pieņēmusi galīgu lēmumu (23).
(162)
Šajā gadījumā Tiesa 2010. gada 11. marta spriedumā norādīja, ka Komisijas trešā pozitīvā lēmuma atcelšana ar iepriekš minēto Vispārējās tiesas 2008. gada 15. aprīļa spriedumu pati par sevi nevar radīt tiesisku paļāvību un būt par ārkārtas apstākli (24).
(163)
Tiesa piebilda, ka neparastā triju atcelšanu virkne a priori raksturo lietas sarežģītību, kas nebūt nerada tiesisku paļāvību, šķiet, drīzāk tā varētu saņēmējam radīt šaubas par apstrīdētā atbalsta saderīgumu ar kopējo tirgu. Tā atzīst, ka triju prasību virkne, kam seko trīs tiesību aktu atcelšana, ir ļoti rets gadījums, tomēr uzskata, ka šādi apstākļi iekļaujas normālā tiesu sistēmas darbībā, kas tiesību subjektiem, kuri uzskata, ka cieš no nelikumīga atbalsta sekām, piedāvā iespēju prasīt secīgo lēmumu, kas, pēc to domām, ir šīs situācijas pamatā, atcelšanu.
(164)
Turklāt Tiesa uzskatīja, ka ārkārtas apstākļa esību saskaņā ar tiesiskās noteiktības principu nevar pieņemt (25). Kamēr Komisija nav pieņēmusi apstiprinošu lēmumu un termiņš prasības celšanai par šādu lēmumu nav beidzies, saņēmējam nav pārliecības par atbalsta likumību, tāpēc saņēmējs nevar atsaukties ne uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, ne tiesiskās noteiktības principu.
(165)
Turklāt, kā Tiesa norādīja 2010. gada 11. marta spriedumā (26), ārkārtas apstākļa esību nevar pieņemt, ņemot vērā samērīguma principu. Nelikumīgā atbalsta atcelšana, to atgūstot, ir loģiskas sekas šā atbalsta atzīšanai par nelikumīgu, tādēļ šā atbalsta atgūšanu, lai atjaunotu agrāko stāvokli, principā nevar uzskatīt par nesamērīgu pasākumu saistībā ar Līguma noteikumu mērķiem valsts atbalsta jomā.
(166)
Tādēļ Tiesa secināja, ka tas, ka Komisija trīs reizes pēc kārtas ir pieņēmusi lēmumu, atzīstot valsts atbalstu par saderīgu, ko Kopienu Tiesa pēc tam ir atcēlusi, pats par sevi nevar būt ārkārtas apstāklis, kurš pamatotu atbalsta saņēmēja pienākuma atmaksāt šo nelikumīgo un nesaderīgo atbalstu ierobežošanu.
(167)
Ņemot vērā visu iepriekš minēto un to, ka nepastāv citi apstākļi, kas būtu uzskatāmi par ārkārtas apstākļiem, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā nepastāv ārkārtas apstākļi, kas varētu ierobežot CELF pienākumu atlīdzināt attiecīgo atbalstu (izņemot summas, kuras samaksātas 1980. un 1981. gadā, kā ir iepriekš paskaidrots).
6. ATGŪŠANA
(168)
Piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. pantu, Francijas iestādēm ir jāatgūst no CELF atbalsta summas, kas tam pārskaitītas “nelielo pasūtījumu programmas” ietvaros laikā no 1982. līdz 2001. gadam.
(169)
Saskaņā ar to, kas izriet no tabulas (27), kopējā atgūstamā atbalsta summa, kuru CELF saņēma laikā no 1982. līdz 2001. gadam, ir 4 631 401 euro, kam pieskaitāmi procenti.
(170)
Piemērojot Regulas (EK) Nr. 659/1999 14. panta 2. punktu, atbalsts, kas ir jāatgūst, ietver procentus, kuri aprēķināti no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
(171)
Tomēr no Tiesas 2000. gada 12. oktobra sprieduma lietā Magefesa (28) izriet, ka, ja uzņēmums ir bankrotējis un ja tas ir paredzēts valsts tiesību aktos, par nelikumīgo atbalstu, kurš saņemts pirms paziņošanas par uzņēmuma bankrotu, nav jāmaksā procenti, kas uzkrājušies pēc paziņošanas.
(172)
Attiecībā uz to ir jāatzīmē, ka savā 2010. gada 27. janvāra sūtījumā Francijas iestādes informēja Komisiju par situāciju, kādā tolaik bija CELF.
(173)
Ņemot vērā CELF finanšu situāciju, 2009. gada 25. februārīCELF piemērota aizsardzības procedūra. Tika iecelts maksātnespējas procesa administrators.
(174)
Tiesvedības par valsts atbalstu ietvaros Francija ir paziņojusi par šādiem prasījumiem: 11 885 785,02 euro (procentu maksājums saskaņā ar iepriekš minēto Valsts padomes 2008. gada 19. decembra lēmumu) un 4 814 339,9 euro (atmaksājamā atbalsta, kas saņemts laikā no 1980. līdz 2001. gadam, pamatsumma).
(175)
Francijas iestādes norādīja, ka no prasījumu stāvokļa izriet, ka no kopējiem pasīviem 21 254 232,29 euro apmērā apstrīdētie prasījumi palielinās līdz 17 045 039,50 euro.
(176)
Konstatējot, ka atgūšanās ir acīmredzami neiespējama, maksātnespējas administrators pieprasīja pāreju no aizsardzības pie likvidācijas procesa, it īpaši pamatojoties uz valsts paziņotajiem prasījumiem.
(177)
2009. gada 9. septembra spriedumā, konstatējot tādu saistību esību, kas izslēdz turpināšanas plāna iespējamību, Parīzes Tirdzniecības tiesa pieņēma lēmumu par CELF likvidāciju un iecēla likvidatoru. Tiesa noteica divu gadu termiņu, pēc kura ir jāpārbauda likvidācijas beigšana. Francijas iestādes norādīja, ka esošā un/vai iespējamā tiesvedība tomēr varētu attaisnot likvidācijas beigšanas datuma kavēšanos.
(178)
Francijas iestādes norādīja, ka visi CELF darbinieki ir atlaisti un ka likvidācijas vienība ir atbrīvota 2009. gada 31. decembrī. Vienīgās darbības, kas vēl notiek, ir parādu atgūšana no klientiem.
(179)
Francijas iestādes 2010. gada 9. marta elektroniskā pasta vēstulē norādīja, ka attiecībā uz CELF īstenotajā likvidācijas procedūrā bija ievēroti visi ierastie uzņēmumu likvidācijas procedūras noteikumi.
(180)
Saskaņā ar informāciju, kuru Francijas iestādes paziņoja Komisijai, CELF patlaban vairs neīsteno nekādu ekonomisko darbību.
(181)
Tādēļ, ņemot vērā to, ka attiecībā uz CELF patlaban tiek īstenota likvidācijas procedūra, Francijas iestādēm, pamatojoties uz nesaderīgā atbalsta atgūšanas pienākumu, ir jānodrošina, lai tiktu ievērota judikatūra, kas piemērojama saņēmējuzņēmuma likvidēšanas gadījumā (29). Tas nozīmē, ka CELF aktīvi ir jāpārdod par tirgus cenu, valstij likvidējamā uzņēmuma pasīvos jāieraksta savi prasījumi, kas saistīti ar nelikumīgā un nesaderīgā atbalsta atgūšanu, un pilnībā jānostiprina savas kreditora tiesības visos procedūras posmos līdz likvidācijas beigām.
(182)
Attiecībā uz procentu aprēķinu jāatzīmē, ka Francijas tiesību aktos Tirdzniecības kodeksa L 622-28. pantā ir paredzēts, ka “lēmums par [aizsardzības procedūras] uzsākšanu pārtrauc visu likumīgo un līgumos nenoteikto procentu, kā arī kavējuma procentu un pieaugumu aprēķinu”.
(183)
Tādēļ šajā lietā summām, kas samaksātas CELF, aprēķina procentus, sākot no dienas, kad tās nodotas tā rīcībā, līdz 2009. gada 25. februārim, dienai, kad Parīzes Tirdzniecības tiesa uzsāka aizsardzības procedūru, kas vēlāk saskaņā ar 2009. gada 9. septembra lēmumu pārveidota par likvidāciju.
7. SECINĀJUMS
(184)
Komisija konstatē, ka Francija ir nelikumīgi īstenojusi atbalstu par labu CELF, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.
(185)
Šis atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu, un Francijas iestādēm tas ir jāatgūst, izņemot summas, kuras samaksātas 1980. un 1981. gadā un kurām ir iestājies noilguma periods.
(186)
Francijas iestādēm ir jāatgūst no CELF4 631 401 euro, kam jāpieskaita procenti par katru atbalstu, kurš samaksāts ik gadu kopš 1982. gada. Atgūstamajām summām aprēķina procentus kopš dienas, kad tās nodotas saņēmēja rīcībā, līdz 2009. gada 25. februārim, dienai, kad Parīzes Tirdzniecības tiesa uzsāka aizsardzības procedūru,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Valsts atbalsts, kuru Francija piešķīra Coopérative d’exportation du livre français (CELF), pārkāpjot Līguma par Eiropas Savienības darbību 108. panta 3. punktu, nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
2. pants
1. Francijai ir pienākums atgūt naudas summu 4 631 401 euro apmērā, kas atbilst summām, kuras CELF saņēma laikā no 1982. līdz 2001. gadam saskaņā ar atbalstu, kas minēts 1. pantā.
2. Atgūstamajām summām ir jāaprēķina procenti, sākot no datuma, kad tās nodotas saņēmēja rīcībā, un līdz 2009. gada 25. februārim, kad pieņemts Parīzes Tirdzniecības tiesas lēmums par aizsardzības procedūras uzsākšanu.
3. Procentus aprēķina no pamatsummas, kā ir noteikts Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļā.
3. pants
1. 2. pantā paredzētā atbalsta atgūšana jāsāk nekavējoties un efektīvi.
2. Francijai ir jānodrošina, lai šis lēmums tiktu izpildīts četru mēnešu laikā kopš tā paziņošanas.
4. pants
1. Divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas Francijai ir jāiesniedz šāda informācija:
a)
kopējā summa (pamatsumma un procenti), kas jāatgūst no saņēmēja;
b)
detalizēts to pasākumu apraksts, kas jau ir īstenoti un vēl ir paredzēti šā lēmuma izpildei;
c)
dokumenti, kas pierāda, ka saņēmējam ir pieprasīta atbalsta atmaksa.
2. Francijai nepārtraukti jāinformē Komisija par to valsts īstenoto pasākumu norisi, kuri paredzēti šā lēmuma izpildei, līdz pilnīgai atbalsta, kas minēts 2. pantā, atgūšanai. Tai nekavējoties pēc Komisijas vienkārša pieprasījuma jānodod visa informācija par jau īstenotajiem pasākumiem un tiem, kas vēl paredzēti šā lēmuma izpildei. Tai ir jāsniedz arī detalizēta informācija par atbalsta summu un procentiem, kas jau atgūti no saņēmēja.
5. pants
Šis lēmums adresēts Francijai.
Briselē, 2010. gada 14. decembrī