ROZHODNUTÍ RADY
ze dne 21. října 2010
o hlavních směrech politik zaměstnanosti členských států
(2010/707/EU)
RADA EVROPSKÉ UNIE,
s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 148 odst. 2 této smlouvy,
s ohledem na návrh Evropské komise,
s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu (1),
s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru (2),
s ohledem na stanovisko Výboru regionů (3),
s ohledem na stanovisko Výboru pro zaměstnanost (4),
vzhledem k těmto důvodům:
(1)
Smlouva o fungování Evropské unie ve svém článku 145 stanoví, že členské státy a Unie pracují na rozvoji koordinované strategie zaměstnanosti a zejména na podpoře kvalifikace, vzdělání a přizpůsobivosti pracovníků a schopnosti trhů práce reagovat na hospodářské změny, aby dosáhly cílů vymezených v článku 3 Smlouvy o Evropské unii. Členské státy považují podporu zaměstnanosti za záležitost společného zájmu a slaďují své odpovídající činnosti podle článku 148 Smlouvy o fungování EU v Radě, přičemž přihlížejí k vnitrostátním zvyklostem, které se týkají odpovědnosti sociálních partnerů.
(2)
Smlouva o EU v čl. 3 odst. 3 stanoví, že Unie směřuje k plné zaměstnanosti a bojuje proti sociálnímu vyloučení a diskriminaci, podporuje sociální spravedlnost a ochranu, a upravuje iniciativy Unie zajišťující koordinaci sociálních politik členských států. Článek 8 Smlouvy o fungování EU stanoví, že při všech svých činnostech usiluje Unie o odstranění nerovností a podporuje rovné zacházení pro muže a ženy. Článek 9 této smlouvy stanoví, že při vymezování a provádění svých politik a činností přihlíží Unie k požadavkům spojeným s podporou vysoké úrovně zaměstnanosti, zárukou přiměřené sociální ochrany, bojem proti sociálnímu vyloučení a vysokou úrovní všeobecného a odborného vzdělávání.
(3)
Smlouva o fungování EU stanoví, že Rada přijme hlavní zásady zaměstnanosti a hlavní směry hospodářských politik, jež slouží jako vodítka pro politiky členských států.
(4)
Lisabonská strategie zahájená v roce 2000 vycházela z toho, že si EU s ohledem na celosvětovou konkurenci, technologické změny, výzvy v oblasti životního prostředí a stárnutí populace uvědomila potřebu zvýšit svoji zaměstnanost, produktivitu a konkurenceschopnost, a zároveň posílit sociální soudržnost. Lisabonská strategie byla obnovena v roce 2005 poté, co došlo k jejímu přezkumu v polovině období, z tohoto přezkumu vyplynulo, že je třeba se více zaměřit na růst a na větší počet a vyšší kvalitu pracovních míst.
(5)
Lisabonská strategie pro růst a zaměstnanost pomohla dosáhnout konsensu, pokud jde o hlavní směřování hospodářských politik a politik zaměstnanosti v EU. V rámci této strategie Rada přijala hlavní směry hospodářských politik a hlavní směry politik zaměstnanosti v rozhodnutí 2005/600/ES (5), které revidovala rozhodnutím 2008/618/ES (6). Těchto 24 hlavních směrů představovalo základ národních programů reforem a stanovilo klíčové makroekonomické a mikroekonomické reformní priority, jakož i priority reformy trhu práce v Unii jako celku. Ze zkušenosti však vyplývá, že priority stanovené těmito hlavními směry nebyly dostatečně jasné a jejich vzájemné vazby mohly být silnější. To omezilo jejich dopad na tvorbu vnitrostátních politik.
(6)
Finanční a hospodářská krize, která začala v roce 2008, způsobila významný úbytek pracovních míst, značný pokles potenciálního produktu a vedla k dramatickému zhoršení veřejných financí. V reakci na krizi však členským státům pomohl plán evropské hospodářské obnovy, částečně prostřednictvím koordinovaných fiskálních pobídek, přičemž euro působilo z hlediska makroekonomického jako stabilizační prvek. Krize tedy ukázala, že koordinace politik EU může přinést významné výsledky, pokud se bude posilovat a účinně provádět. Krize rovněž zdůraznila vzájemnou provázanost výkonnosti hospodářství a celkového stavu zaměstnanosti členských států.
(7)
Komise navrhla vytvořit pro další desetiletí novou strategii, „strategii Evropa 2020“, která Unii umožní vyjít z krize v silnější pozici a nasměrovat její hospodářství k inteligentnějšímu a udržitelnému růstu podporujícímu začlenění, doprovázenému vysokou mírou zaměstnanosti, produktivity a sociální soudržnosti. Pět hlavních cílů, které jsou uvedeny v rámci příslušných hlavních směrů, představuje sdílené cíle, jež slouží jako vodítka pro opatření členských států - s ohledem na jejich příslušné výchozí pozice a vnitrostátní kontext - i pro opatření Unie. Členské státy by dále měly maximálně usilovat o dosažení vnitrostátních cílů a o odstranění překážek, jež brzdí růst.
(8)
Členské státy by měly v rámci komplexních „ústupových strategií“ přijímaných v souvislosti s hospodářskou krizí uskutečnit ambiciózní reformy, které zajistí makroekonomickou stabilitu, podporu většího počtu a vyšší kvality pracovních míst a udržitelnost veřejných financí, zlepší konkurenceschopnost a produktivitu, sníží makroekonomickou nerovnováhu a posílí výkonnost trhu práce. Ukončení fiskálních stimulů by mělo být prováděno a koordinováno v rámci Paktu o stabilitě a růstu.
(9)
Členské státy a Evropská unie by měly v rámci strategie Evropa 2020 provádět reformy zaměřené na „inteligentní růst“, tedy růst, jehož hybnou silou jsou znalosti a inovace. Reformy by se měly zaměřit na zvyšování kvality vzdělávání, zajištění přístupu ke vzdělání pro všechny a na zlepšování výsledků výzkumu a produktivity podniků a na další zlepšování regulačního rámce tak, aby se prosazovaly inovace a předávání znalostí v celé Unii. Reformy by rovněž měly podporovat soukromé podnikání, rozvoj malých a středních podniků (MSP) a napomáhat přerodu kreativních myšlenek v inovativní produkty, služby a postupy, které mohou vytvářet růst, kvalitní a udržitelná pracovní místa, územní, ekonomickou a sociální soudržnost a které mohou účinněji reagovat na evropské a celosvětové společenské výzvy. V této souvislosti má zásadní význam maximální využívání informačních a komunikačních technologií.
(10)
Politiky Unie a členských států, včetně jejich programů reforem, by se měly zaměřit na „udržitelný růst“. Udržitelný růst znamená vytvoření energeticky účinné, udržitelné a konkurenceschopné ekonomiky, která účinně využívá zdroje, spravedlivé rozdělování nákladů a přínosů a využívání vedoucího postavení Evropy ve vývoji nových postupů a technologií, včetně ekologických technologií. Členské státy a Unie by měly provádět reformy, které jsou zapotřebí ke snižování emisí skleníkových plynů a účinnému využívání zdrojů a které budou napomáhat při předcházení zhoršování stavu životního prostředí a ztrátě biologické rozmanitosti. Měly by rovněž zdokonalit podnikatelské prostředí, podněcovat tvorbu „zelených pracovních míst“ a pomáhat podnikům při modernizaci jejich průmyslové základny.
(11)
Politiky Unie a programy reforem členských států by se také měly zaměřit na „růst podporující začlenění“. Růst podporující začlenění znamená vytvoření soudržné společnosti, jejíž členové jsou schopni předjímat a zvládat změny, a aktivně se tak podílejí na životě společnosti a na fungování ekonomiky. Reformy členských států by proto měly zajistit přístup a příležitosti pro každého v průběhu života, a snížit tak chudobu a sociální vyloučení, a to prostřednictvím odstranění překážek omezujících účast na trhu práce, zejména pokud jde o ženy, starší pracovníky, mladé lidi, osoby se zdravotním postižením a legální migranty. Reformy by rovněž měly zajistit, aby z hospodářského růstu měli prospěch všichni občané a všechny regiony, a posílit růst zvyšující zaměstnanost spočívající v důstojné práci. Ústředním tématem programů reforem členských států by proto mělo být zajištění účinného fungování trhu práce, a to prostřednictvím investic do úspěšných přechodů na trhu práce, systémů vzdělávání a odborné přípravy, rozvoje vhodných dovedností, zvyšování kvality pracovních míst a boje proti segmentaci, strukturální nezaměstnanosti, nezaměstnanosti mladých lidí a neaktivitě při zajišťování odpovídající a udržitelné sociální ochrany a aktivního začleňování s cílem snižovat chudobu a předcházet jí, a to při věnování zvláštní pozornosti boji proti chudobě v důsledku nedostatečného odměňování v zaměstnání a snižování chudoby ve skupinách, které jsou nejvíce ohroženy sociálním vyloučením, včetně dětí a mladých lidí, a při současném dodržování dohodnuté fiskální konsolidace.
(12)
Předpokladem oživení růstu a zvládání demografických výzev je zvýšení zaměstnanosti žen. Zřetelné hledisko rovnosti žen a mužů jakožto součást všech příslušných politických oblastí má proto zásadní význam pro uskutečnění všech aspektů hlavních směrů v členských státech. Měly by být vytvořeny podmínky podporující nabídku přiměřených, dostupných a vysoce kvalitních služeb v oblasti péče o děti předškolního věku. Měla by být uplatňována zásada stejné odměny mužů a žen za stejnou nebo rovnocennou práci.
(13)
Strukturální reformy Unie a členských států mohou účinně napomáhat růstu a zaměstnanosti, jestliže posilují konkurenceschopnost Unie ve světové ekonomice, otevírají nové příležitosti pro evropské vývozce a poskytují konkurenční přístup k důležitým dovozům. Reformy by proto měly zohlednit dopady na vnější konkurenceschopnost tak, aby se posílil evropský růst a podíl na otevřených a konkurenčně spravedlivých trzích po celém světě.
(14)
Strategie Evropa 2020 se musí opírat o integrovaný soubor evropských a vnitrostátních politik, které by členské státy a Unie měly provádět úplně a včas tak, aby docházelo k přelévání pozitivních účinků koordinovaných strukturálních reforem a zajistil se soustavnější příspěvek evropských politik k cílům této strategie. Hlavní směry jsou pro členské státy rámcem pro koncipování, provádění a monitorování vnitrostátních politik v kontextu celkové strategie EU. Hlavní cíle strategie Evropa 2020, vyjmenované pod příslušnými hlavními směry, by měly být pro členské státy vodítkem při vymezování jejich vlastních vnitrostátních cílů a všech dílčích cílů, a to při zohlednění jejich příslušných výchozích pozic a vnitrostátního kontextu a v souladu s jejich vnitrostátními rozhodovacími postupy. Při této činnosti mohou členské státy vycházet z ukazatelů vypracovaných Výborem pro zaměstnanost či případně Výborem pro sociální ochranu. Hlavní cíl v oblasti zaměstnanosti zaměřuje pozornost na snižování nezaměstnanosti zranitelných skupin včetně mladých lidí.
(15)
Politika soudržnosti a strukturální fondy patří mezi důležité prováděcí mechanismy pro dosažení priorit inteligentního a udržitelného růstu podporujícího začlenění v členských státech a jejich regionech. Evropská rada ve svých závěrech ze dne 17. června 2010 zdůraznila, že pro úspěch nové strategie Evropa 2020 je důležité podporovat hospodářskou, sociální a územní soudržnost a rozvíjet infrastrukturu.
(16)
Při koncipování a provádění národních programů reforem s ohledem na tyto hlavní směry by členské státy měly zajistit účinné řízení politiky v oblasti zaměstnanosti. I když jsou tyto hlavní směry určeny členským státům, strategie Evropa 2020 by se podle potřeby měla provádět, monitorovat a vyhodnocovat ve spolupráci se všemi celostátními, regionálními i místními orgány, měla by intenzivně zapojovat parlamenty, jakož i sociální partnery a zástupce občanské společnosti, kteří se budou podílet na tvorbě národních programů reforem, na jejich provádění a celkové informovanosti o strategii.
(17)
Strategie Evropa 2020 se opírá o menší soubor hlavních směrů, které nahrazují původní soubor 24 směrů a zaměřují se na otázky zaměstnanosti a hlavní otázky hospodářské politiky provázaným způsobem. Hlavní směry politik zaměstnanosti členských států, které jsou uvedeny v příloze tohoto rozhodnutí, jsou vnitřně propojeny s hlavními směry hospodářských politik členských států a Unie uvedenými v příloze doporučení Rady ze dne 13. července 2010 o hlavních směrech hospodářských politik členských států a Unie (7). Dohromady tvoří „integrované hlavní směry strategie Evropa 2020“.
(18)
Tyto nové integrované hlavní směry jsou v souladu se závěry Evropské rady. Členským státům poskytují jasná vodítka, pokud jde o definování národních programů reforem a provádění reforem s ohledem na jejich vzájemnou provázanost a v souladu s Paktem o stabilitě a růstu. Hlavní směry politik zaměstnanosti by měly být základem pro veškerá doporučení, která může Rada podat konkrétnímu členskému státu na základě čl. 148 odst. 4 Smlouvy o fungování EU, stejně jako pro doporučení podávaná konkrétnímu členskému státu na základě čl. 121 odst. 4 uvedené smlouvy, a tím pro vytvoření provázaného souboru doporučení. Hlavní směry politik zaměstnanosti by měly být rovněž podkladem pro přípravu společné zprávy o zaměstnanosti, kterou Rada a Evropská komise zasílají každoročně Evropské radě.
(19)
Výbor pro zaměstnanost a Výbor pro sociální ochranu by v souladu se svými příslušnými mandáty vyplývajícími ze Smlouvy měly sledovat pokrok, pokud jde o sociální hledisko a hledisko zaměstnanosti hlavních směrů politik zaměstnanosti. Při tom by měly vycházet především z činností v rámci otevřené metody koordinace v oblasti zaměstnanosti a sociální ochrany a sociálního začleňování. Výbor pro zaměstnanost by měl navíc udržovat těsné kontakty s ostatními příslušnými přípravnými orgány Rady, a to i v oblasti vzdělávání.
(20)
I když se tyto směry musí vypracovávat každý rok, měly by zůstat až do roku 2014 stabilní, aby bylo možné se zaměřit na jejich provádění,
PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
Článek 1
Hlavní směry politik zaměstnanosti členských států se přijímají ve znění uvedeném v příloze.
Článek 2
Hlavní směry se zohlední v politikách zaměstnanosti jednotlivých členských států, které tyto státy oznámí v rámci národních programů reforem.
Článek 3
Toto rozhodnutí je určeno členským státům.
V Lucemburku dne 21. října 2010.
PADOMES LĒMUMS
(2010. gada 21. oktobris)
par dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnēm
(2010/707/ES)
EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 148. panta 2. punktu,
ņemot vērā Eiropas Komisijas priekšlikumu,
ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu (1),
ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu (2),
ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu (3),
ņemot vērā Nodarbinātības komitejas atzinumu (4),
tā kā:
(1)
Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) 145. pantā ir noteikts, ka, lai sasniegtu Līguma par Eiropas Savienību (LES) 3. pantā izvirzītos mērķus, dalībvalstis un Savienība izstrādā koordinētu stratēģiju nodarbinātības jomā, īpaši atbalstot kvalificētu, mācītu un pielāgoties spējīgu darbaspēku, kā arī darba tirgus, kas spētu reaģēt uz pārmaiņām ekonomikā. Dalībvalstis, ņemot vērā savu praksi, kas uzkrāta, pildot darba tirgus dalībnieku pienākumus, nodarbinātības veicināšanu uzskata par jautājumu, kas rada kopīgu ieinteresētību, un tā sakarā veiktās darbības koordinē Padomē saskaņā ar LESD 148. pantu.
(2)
LES 3. panta 3. punktā ir noteikts, ka Savienības mērķis ir panākt pilnīgu nodarbinātību, ka tā apkaro sociālo atstumtību un diskrimināciju un veicina sociālo taisnīgumu un aizsardzību, un tajā ir paredzēts, ka Savienība nāk klajā ar ierosmēm, kā koordinēt dalībvalstu sociālo politiku. LESD 8. pantā ir paredzēts, ka Savienība savās darbībās tiecas novērst nevienlīdzību starp sievietēm un vīriešiem un sekmēt vienlīdzību. Minētā Līguma 9. pantā ir teikts, ka, nosakot un īstenojot savu politiku un darbības, Savienība ņem vērā prasības, kas saistītas ar augsta nodarbinātības līmeņa veicināšanu, atbilstīga sociālās aizsardzības līmeņa nodrošināšanu, sociālās atstumtības apkarošanu, kā arī ar augsta līmeņa izglītību un mācībām.
(3)
LESD ir noteikts, ka Padome pieņem nodarbinātības pamatnostādnes un vispārējas ekonomikas politikas pamatnostādnes, lai dotu ievirzi dalībvalstu politikai.
(4)
2000. gadā sāktās Lisabonas stratēģijas pamatā bija atziņa, ka ES ir jāvērš plašumā nodarbinātība, darba ražīgums un konkurētspēja, vienlaikus veicinot sociālo kohēziju, ņemot vērā pasaules mēroga konkurenci, pārmaiņas tehnoloģiju jomā, apkārtējās vides problēmas un sabiedrības novecošanos. Pēc starpposma pārskatīšanas 2005. gadā atsākās Lisabonas stratēģijas īstenošana, pievēršoties izaugsmei un tam, lai darba vietu būtu vairāk un tās būtu labākas.
(5)
Izaugsmes un nodarbinātības Lisabonas stratēģija ir palīdzējusi kaldināt konsensu par ES ekonomikas un nodarbinātības politikas pamatievirzēm. Saskaņā ar minēto stratēģiju ar Padomes Lēmumu 2005/600/EK (5) tika pieņemtas un ar Padomes Lēmumu 2008/618/EK (6) pārskatītas vispārējas ekonomikas politikas pamatnostādnes un nodarbinātības pamatnostādnes. Divdesmit četras pamatnostādnes bija pamatā valstu reformu programmām, visā Savienībā nosakot galvenās makroekonomikas, mikroekonomikas un darba tirgus reformu prioritātes. Tomēr pieredze liecina, ka prioritātes pamatnostādnēs nav bijušas noteiktas pietiekami skaidri un to savstarpējās saiknes būtu varējušas būt ciešākas. Tas mazināja pamatnostādņu iespaidu, izstrādājot valstu politiku.
(6)
Finanšu un ekonomikas krīze, kas sākās 2008. gadā, bija par iemeslu ievērojamam darba vietu skaita sarukumam un potenciālam ražošanas apjomu samazinājumam, un tā ir krasi pasliktinājusi valstu finanšu stāvokli. Eiropas ekonomikas atveseļošanas plāns tomēr ir dalībvalstīm palīdzējis uzveikt krīzi, daļēji izmantojot koordinētus fiskālos stimulus, kamēr euro nodrošināja makroekonomikas stabilitāti. Krīze tātad ir pierādījusi, ka Savienības politikas jomu koordinācijas stiprināšana un efektivitātes paaugstināšana var dot labus rezultātus. Tāpat krīze ir uzskatāmi parādījusi arī dalībvalstu ekonomikas un nodarbinātības rādītāju ciešo savstarpējo atkarību.
(7)
Komisija ir ierosinājusi nākamajai desmitgadei izstrādāt jaunu stratēģiju, kas pazīstama kā stratēģija “Eiropa 2020”, lai Savienība varētu no krīzes izkļūt spēcīgāka un vērst savu ekonomiku uz gudru, ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi, ko papildinātu augsta līmeņa nodarbinātība, darba ražīgums un sociālā kohēzija. Pieci galvenie pamatnostādņu mērķi ir kopēji mērķi, kas ir pamatā dalībvalstu darbībām, ņemot vērā to attiecīgās sākuma pozīcijas un apstākļus, kā arī Savienības darbību pamatā. Turklāt dalībvalstīm būtu jāpieliek visas pūles, lai sasniegtu izvirzītos mērķus un likvidētu vājās vietas, kas ierobežo izaugsmi.
(8)
Īstenojot plašo ekonomikas krīzes pārvarēšanas stratēģiju, dalībvalstīm būtu jāīsteno drosmīgas reformas, lai panāktu makroekonomikas stabilitāti, veicinātu gan to, lai darba vietu būtu vairāk un tās būtu labākas, gan arī valstu finanšu stabilitāti, uzlabotu konkurētspēju un darba ražīgumu, mazinātu makroekonomikas nelīdzsvarotību un uzlabotu darba tirgus darbību. Būtu jāatceļ fiskālie stimuli, un tas būtu jākoordinē saskaņā ar Stabilitātes un izaugsmes paktu.
(9)
Stratēģijā “Eiropa 2020” dalībvalstīm un Eiropas Savienībai būtu jāīsteno reformas, lai sāktos “gudra izaugsme”, proti, izaugsme, kuras dzinējspēks ir zināšanas un novatorisms. Reformām būtu jātiecas uzlabot izglītības kvalitāti un nodrošināt, lai izglītība kļūtu pieejama visiem, kā arī stiprināt pētniecību, uzņēmumu darbību un turpmāk uzlabot tiesisko regulējumu, lai visā Savienībā veicinātu novatorismu un zināšanu tālāknodošanu. Reformām būtu jāveicina uzņēmējdarbība, mazo un vidējo uzņēmumu (MVU) attīstība, kā arī jāpalīdz jaunrades idejas pārvērst par novatoriskiem ražojumiem, pakalpojumiem un procesiem, kas spēj panākt izaugsmi, kvalitāti un stabilas darba vietas, teritoriālu, saimniecisku un sociālu kohēziju, kā arī palīdzēt risināt sabiedrības problēmas Eiropas un pasaules mērogos. Tādā kontekstā būtiski ir maksimāli likt lietā informācijas un komunikāciju tehnoloģijas.
(10)
Savienības un dalībvalstu politikas virzieniem, tostarp to reformu programmām, būtu jātiecas uz “ilgtspējīgu izaugsmi”. Ilgstpējīga izaugsme nozīmē - veidot stabilu un konkurētspējīgu tautsaimniecību, kas efektīvi izmanto enerģiju un resursus, kurā taisnīgi sadala izmaksas un ieguvumus, un kur jaunu procesu un tehnoloģiju, arī apkārtējai videi nekaitīgu tehnoloģiju izstrādes jomā Eiropa ir galvenā. Dalībvalstīm un Savienībai būtu jāīsteno reformas, lai mazinātu siltumnīcas efektu izraisošu gāzu emisiju apjomus un efektīvi izmantotu resursus, kas palīdzēs arī novērst vides degradāciju un bioloģiskās daudzveidības zudumu. Tāpat reformām būtu jāuzlabo uzņēmējdarbības vide, jāstimulē “zaļu darba vietu” radīšana un jāpalīdz uzņēmumiem modernizēt ražošanas bāzi.
(11)
Savienības politikai un dalībvalstu reformu programmām būtu jābūt vērstām arī uz “iekļaujošu izaugsmi”. Iekļaujoša izaugsme nozīmē veidot vienotu sabiedrību, kurā cilvēki spēj paredzēt un vadīt pārmaiņas un tādējādi aktīvi piedalīties sabiedrībā un tautsaimniecībā. Tāpēc dalībvalstu veiktām reformām būtu visiem visos mūža posmos jānodrošina piekļuve un iespējas, mazinot nabadzību un sociālo atstumtību, un - jo īpaši sievietēm, gados vecākiem darbiniekiem, jauniešiem, invalīdiem un likumīgiem migrantiem - likvidējot šķēršļus dalībai darba tirgū. Reformām būtu arī jānodrošina, lai saimnieciskas izaugsmes atnestie labumi nonāktu pie visiem pilsoņiem, turklāt visos reģionos, un palīdzētu izaugsmē, veicinot godīgu darba veicēju nodarbinātību. Dalībvalstu reformu programmām būtu īpaši jāpievēršas efektīvai darba tirgus funkcionēšanai, investējot sekmīgās pārejās, izglītības un mācību sistēmās, attiecīgu prasmju izkopšanā, darba kvalitātes celšanā un segmentācijas, strukturāla bezdarba, jauniešu bezdarba un bezdarbības apkarošanā, nodrošinot pietiekamu, ilgstpējīgu sociālu aizsardzību un aktīvu atstumtības novēršanu, apkarojot un mazinot nabadzību, īpašu uzmanību pievēršot nodarbinātu cilvēku nabadzības apkarošanai un nabadzības mazināšanai tādās grupās, ko visvairāk apdraud sociāla atstumtība, arī bērnu un jauniešu vidū, vienlaikus īstenojot fiskālu konsolidāciju, par ko ir panākta vienošanās.
(12)
Sieviešu lielāka iesaiste darba tirgū ir priekšnosacījums izaugsmes veicināšanai un demogrāfijas problēmu risināšanai. Tātad, lai dalībvalstis varētu īstenot visus pamatnostādņu aspektus, ārkārtīgi svarīgi ir uzskatāmi iekļaut dzimumu līdztiesības aspektu visās attiecīgās politikas jomās. Būtu jārada priekšnosacījumi, lai atbalstītu pareizus, pietiekami lētus, kvalitatīvus pirmsskolas vecuma bērnu aprūpes dienestus. Būtu jāpiemēro princips, kas par vienādu darbu - vai par vienlīdz vērtīgu darbu - paredz vienādu atalgojumu darba ņēmējiem vīriešiem un sievietēm.
(13)
Savienības un dalībvalstu organizatoriskas reformas var dot efektīvu ieguldījumu izaugsmē un nodarbinātībā, ja ar tām stiprina Savienības konkurētspēju pasaules ekonomikā, paver jaunas iespējas eksportētājiem no Eiropas, un rada konkurētspējīgu piekļuvi būtiski svarīgam importam. Tādēļ reformās būtu jāņem vērā sekas, ko rada spēja izturēt konkurenci ar ārējiem spēkiem, lai visā pasaulē veicinātu Eiropas izaugsmi un dalību atvērtos un godīgos tirgos.
(14)
Stratēģija “Eiropa 2020” ir jāstiprina ar integrētu Eiropas un valstu mērogu politikas kompleksu, ko dalībvalstīm un Savienībai vajadzētu īstenot pilnībā un laikus, lai panāktu koordinēto organizatorisko reformu pozitīvu papildu ietekmi un konsekventāku Eiropas politikas ieguldījumu stratēģijas mērķu īstenošanā. Pamatnostādnes ir sistēma, kā dalībvalstīm jāizstrādā, jāīsteno un jāpārrauga savas politikas jomas visas ES stratēģijas kontekstā. Ar galvenajiem stratēģijas “Eiropa 2020” pamatnostādņu mērķiem, kas ir uzskaitīti attiecīgās pamatnostādnēs, vajadzētu vadīt dalībvalstis, nosakot mērķus un, iespējams, tos izstrādājot sīkāk, ņemot vērā savas relatīvās starta pozīcijas un apstākļus, un to darīt saskaņā ar savām lēmumu pieņemšanas procedūrām. To darot, dalībvalstis var gribēt attiecīgi izmantot Nodarbinātības komitejas vai Sociālās aizsardzības komitejas izstrādātos parametrus. Nodarbinātības pamatmērķis vērš uzmanību uz mazaizsargātu cilvēku grupu, arī jauniešu, bezdarba mazināšanu.
(15)
Kohēzijas politika un tās struktūrfondi ir daži no vairākiem svarīgiem mehānismiem, ar ko sasniegt tādas prioritātes kā gudra, ilgtspējīga un iekļaujoša izaugsme dalībvalstīs un reģionos. Eiropadome 2010. gada17. jūnija secinājumos uzsvēra to, cik svarīgi ir veicināt saimniecisku, sociālu un teritoriālu kohēziju, lai dotu ieguldījumu jaunās stratēģijas “Eiropa 2020” panākumos.
(16)
Dalībvalstīm izstrādājot un īstenojot reformu programmas, kurās ir ņemtas vērā šīs pamatnostādnes, tās nodrošina efektīvu nodarbinātības un sociālās politikas regulāciju. Lai gan pamatnostādnes ir adresētas dalībvalstīm, stratēģija “Eiropa 2020” būtu jāīsteno partnerībā ar visām valstu, reģionu un vietējām iestādēm, cieši iesaistot parlamentus, kā arī sociālos partnerus un pilsoniskās sabiedrības pārstāvjus, kas dod ieguldījumu attiecīgu valstu reformu programmu izstrādē, īstenošanā un vispārējā saziņā ar stratēģiju saistītos jautājumos.
(17)
Stratēģijas “Eiropa 2020” pamatā ir mazāks pamatnostādņu komplekss, kas aizstāj iepriekšējo divdesmit četru pamatnostādņu kopumu un saskaņoti risina nodarbinātības un vispārējās ekonomikas politikas jautājumus. Šim lēmumam pievienotās dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes ir cieši saistītas ar dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikas pamatnostādnēm, kas ir pievienotas Padomes Ieteikumam (2010. gada 13. jūlijs) par vispārējām pamatnostādnēm dalībvalstu un Savienības ekonomikas politikai (7). Kopā tās veido stratēģijas “Eiropa 2020” integrētas pamatnostādnes.
(18)
Jaunās integrētās pamatnostādnes saskan ar Eiropadomes secinājumiem. Dalībvalstīm tajās ir doti precīzi norādījumi, kā izstrādāt reformu programmas un īstenot reformas, paturot prātā savstarpējo atkarību un ņemot vērā Stabilitātes un izaugsmes paktu. Nodarbinātības pamatnostādnēm vajadzētu būt pamatā visiem konkrētiem ieteikumiem, ko Padome saskaņā ar LESD 148. panta 4. punktu adresētu dalībvalstīm līdztekus konkrētām dalībvalstīm domātiem ieteikumiem saskaņā ar minētā Līguma 121. panta 4. punktu un kas veidotu vienu ieteikumu kompleksu. Nodarbinātības pamatnostādnes būtu arī jāievēro, izstrādājot vienoto nodarbinātības pārskata ziņojumu, kas Padomei un Eiropas Komisijai ik gadu jāiesniedz Eiropadomei.
(19)
Nodarbinātības komitejai un Sociālās aizsardzības komitejai saskaņā ar attiecīgām Līgumos paredzētām pilnvarām būtu jāpārrauga panākumi, kas saistībā ar nodarbinātības pamatnostādnēm būs gūti, raugoties no nodarbinātības un sociālā aspekta. Tiem būtu konkrēti jānotiek saskaņā ar atvērtās koordinācijas metodi nodarbinātības, sociālās aizsardzības un sociālās iekļaušanas jomā. Turklāt Nodarbinātības komitejai būtu jāuztur ciešas saiknes ar citām Padomes darba sagatavošanas struktūrām, tostarp izglītības jomā.
(20)
Kaut arī tādas pamatnostādnes ir jāizstrādā ik gadu, tām būtu jāpaliek nemainīgām līdz 2014. gadam, lai nodrošinātu, ka galvenā uzmanība ir veltīta to īstenošanai,
IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
1. pants
Ar šo tiek pieņemtas pielikumā izklāstītās dalībvalstu nodarbinātības politikas pamatnostādnes.
2. pants
Pamatnostādnes ņem vērā, izstrādājot dalībvalstu nodarbinātības politiku, par ko sniedz pārskatu valstu reformu programmās.
3. pants
Šis lēmums ir adresēts dalībvalstīm.
Luksemburgā, 2010. gada 21. oktobrī