РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
KOMISSION PÄÄTÖS,
annettu 29 päivänä kesäkuuta 2011,
valtiontuesta SA.14554 (C 7/04), jonka Saksa on myöntänyt Gesellschaft für Weinabsatz -viininmarkkinointiyhtiölle
(tiedoksiannettu numerolla K(2011) 4426)
(Ainoastaan saksankielinen teksti on todistusvoimainen)
(2012/268/EU)
EUROOPAN KOMISSIO, joka
ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 108 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan (1),
on mainitun artiklan mukaisesti kehottanut asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa (2),
sekä katsoo seuraavaa:
I. MENETTELY
(1)
Komissio lähetti 10 päivänä toukokuuta 2001 vastaanottamansa kantelun perusteella Saksan liittotasavallalle kirjallisen tiedustelun 9 päivänä marraskuuta 2001. Toimenpiteestä ilmoitettiin 5 päivänä maaliskuuta 2002 päivätyllä ja 8 päivänä maaliskuuta 2002 vastaanotetulla kirjeellä vastauksena kyseiseen komission kirjalliseen tiedusteluun. Koska toimenpide oli tuolloin jo pantu täytäntöön, se kirjattiin ilmoittamatta jätettyjen tukijärjestelmien luetteloon (tuki nro NN 159/02).
(2)
Saksa lähetti lisätietoja 20 päivänä marraskuuta 2002 päivätyllä ja 25 päivänä marraskuuta 2002 vastaanotetulla kirjeellä, 28 päivänä huhtikuuta 2003 päivätyllä ja 2 päivänä toukokuuta 2003 vastaanotetulla kirjeellä, 27 päivänä toukokuuta 2003 päivätyllä ja 28 päivänä toukokuuta 2003 vastaanotetulla kirjeellä sekä 2 päivänä lokakuuta 2003 päivätyllä faksilla.
(3)
Komissio ilmoitti Saksalle 19 päivänä helmikuuta 2004 päivätyllä kirjeellä SG-Greffe (2004) D/200645 päätöksestään aloittaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely, joka koskee kyseistä tukea.
(4)
Komission päätös menettelyn aloittamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (3). Komissio on kehottanut asianomaisia esittämään huomautuksensa tuesta.
(5)
Komissio ei saanut huomautuksia asianomaisilta (4).
(6)
Saksa esitti 18 päivänä maaliskuuta 2004 päivätyssä ja 23 päivänä maaliskuuta 2004 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä komissiolle huomautuksia. Lisähuomautuksia esitettiin 10 päivänä tammikuuta 2006 päivätyssä ja 10 päivänä tammikuuta 2006 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä sekä 13 päivänä heinäkuuta 2007 päivätyssä ja 16 päivänä heinäkuuta 2007 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä.
(7)
Komissio ilmoitti Saksalle 21 päivänä lokakuuta 2008 päivätyssä kirjeessä SG-Greffe (2008) D/206430 päätöksestään laajentaa menettelyä, joka oli aloitettu SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti kyseisen tuen osalta.
(8)
Komission päätös menettelyn laajentamisesta on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (5). Komissio kehotti asianomaisia esittämään huomautuksensa kyseisestä tuesta.
(9)
Komissio ei saanut huomautuksia asianomaisilta.
(10)
Saksa esitti (toimitettuaan 17 päivänä marraskuuta 2008 määräajan jatkamista koskevan pyynnön, jonka komissio hyväksyi 21 päivänä marraskuuta 2008) komissiolle huomautuksia 23 päivänä joulukuuta 2008 päivätyssä ja 5 päivänä tammikuuta 2009 saapuneeksi kirjatussa kirjeessä.
II. YKSITYISKOHTAINEN KUVAUS TUESTA
II.1 Toimenpiteen nimi
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht (laina Gesellschaft für Weinabsatz -viininmarkkinointiyhtiölle (eli GfW:lle) ja myöhempi saatavista luopuminen).
II.2 Oikeusperusta
(12)
Toimenpide pantiin täytäntöön Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete -rahaston (Rheinland-Pfalzin viinialueen jälleenrakennusrahasto, WAK) ja GfW:n välisellä sopimuksella.
II.3 Tarkoitus
(13)
Tarkoituksena oli myöntää GfW:lle laina rypäleen puristemehun hankkimiseen viinitiloilta ja kauppiailta. Vakuudeksi sovittiin kiinnitetty omaisuus. Viinitilat ja kauppiaat (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) sovelsivat tähän omaisuuteen myös eriasteisia omistuksenpidätyksiä (Eigentumsvorbehalt) yksinkertaisen, laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen muodossa. Saatavista luovuttiin, kun GfW joutui taloudelliseen ahdinkoon markkinahintojen romahtamisen vuoksi.
II.4 Julkisyhteisö
(14)
WAK on Mainzissa rekisteröity Rheinland-Pfalzin osavaltion julkisoikeudellinen yhteisö. Se toimii viininviljelyalalla samaan tapaan kuin pankki. WAK:n tavanomaista toimintaa on lainojen myöntäminen maan uudelleen jakamiseen (Flurbereinigung). WAK:ta rahoitetaan maksuosuuksilla, korvauksilla, lainoilla ja avustuksilla (viinitilojen kehittämisestä annetun Weinbergsaufbaugesetz-säädöksen 8 §:n 1 momentti).
II.5 Edunsaajat
(15)
Toimenpiteen edunsaaja oli GfW, jolle WAK myönsi lainan markkinaehdoista poikkeavilla ehdoilla.
(16)
GfW oli Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd -yhdistyksen (Rhineland-Pfalzin eteläosien viljelijöiden ja viinitilojen yhdistys) kokonaan omistama tytäryhtiö. Se perustettiin vuonna 1984 viinin markkinointitarkoituksiin, ja se tuotti ja markkinoi kuohuviiniä, rypälemehua, rypälehyytelöä, rypäleviinaa ja brandya. Lisäksi GfW tarjosi viinitiloille tislaustoimenpiteisiin (Destillationsmaßnahmen) liittyviä palveluja. Kyseiset tislaustoimenpiteet pitivät sisällään yhteisen markkinajärjestelyn kattamat toimenpiteet (6) ja valtion rahoittaman tislauksen, joka tavallisesti toteutetaan neuvoston päätösten perusteella (7). Tähän liittyen GfW neuvoi pieniä viinintuottajia ja organisoi viinin kuljetuksen tislaamoihin.
(17)
Muita mahdollisia edunsaajia ovat viinitilat ja kauppiaat, joilta GfW pystyi lainan seurauksena ostamaan rypäleen puristemehua ja jotka eivät luopuneet mistään GfW:tä koskevista saatavistaan silloin, kun WAK päätti luopua niistä GfW:n jouduttua taloudelliseen ahdinkoon.
II.6 Tuen tausta
(18)
Vuonna 1999 GfW osti 44 miljoonaa litraa rypäleen puristemehua käyttäen WAK:n myöntämää 15 302 696,25 euron lainaa ja omia varojaan. Tästä puristemehusta 60 prosenttia oli Öchsle-asteiltaan vähintään 60 ja keskimäärin 81. Puristemehusta 40 prosenttia oli vähintään 44 Öchsle-asteista tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, joka ostettiin esitislaukseen liittyvien kannattavien ehtojen hyödyntämiseksi. Kaikesta ostetusta puristemehusta maksettu keskihinta oli 0,38 euroa litralta. Valmista viiniä ei ostettu lainkaan. Hankinta suoritettiin viinitilojen ja kauppiaiden soveltaman yksinkertaisen, laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen perusteella (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte). Samalla tämä kiinnitetty omaisuus sovittiin vakuudeksi WAK:lle.
(19)
Saksan toimittamien tietojen mukaan GfW:n liiketoimintasuunnitelmana oli hyödyntää asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukaisia tislausmahdollisuuksia 40 prosentin osalta puristemehua ja jalostaa 60 prosenttia puristemehusta kuohuviinin tuotantoon tarkoitetuksi raakaviiniksi ja myydä se kuohuviinin tuottajille. Lisäksi GfW aikoi varastoida raakaviinistä 20 prosenttia kaudeksi, jonka oli määrä kestää yhdeksästä kuukaudesta yhteen vuoteen, voidakseen hyödyntää asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukaisia viinin varastoinnista maksettavia EU:n tukia ennen kyseisen määrän myymistä raakaviinin markkinoilla kuohuviinin tuotantoon.
(20)
Viinitilat ja kauppiaat saivat 11 päivänä marraskuuta 1999 ostohinnasta 80 prosentin etumaksun. Etumaksu oli keskimäärin 0,31 euroa litralta.
(21)
GfW toimitti 40 prosenttia varastostaan esitislaukseen vuonna 1999. Raakaviinin markkinoilla vuoden 1999 lopussa tapahtuneen hintojen laskun vuoksi GfW päätti olla myymättä yhtään raakaviiniä kyseisenä vuonna ja odottaa markkinoiden elpyvän vuonna 2000.
(22)
Valkoviinin markkinat heikkenivät vuonna 2000 entisestään verrattain suurten satojen ja kuohuviinin myynnin laskun vuoksi (keskihinnat laskivat paikoitellen jopa 0,20 euroa). Suuri osa vielä varastoissa olevasta tynnyriviinistä oli toimitettava toiselle tislauskierrokselle.
(23)
Viinin yhteiseen markkinajärjestelyyn vuonna 1999 tehdyn, 1 päivänä elokuuta 2000 voimaan tulleen muutoksen johdosta asetuksen (ETY) N:o 822/87 mukainen esitislaus korvattiin asetuksen (EY) N:o 1493/1999 mukaisella tislauksella, jolla on määrä varmistaa juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitukset. Siihen liittyvät ehdot olivat merkittävästi heikommat, ja sen avulla oli mahdollista saada vain noin puolet esitislauksen yhteydessä aiemmin saadusta 0,50-0,55 euron litrahinnasta.
(24)
Vuoden 2000 hinnanlaskun seurauksena GfW:n oli mahdotonta päästä tuottoihin, joita se oli odottanut saavansa niin viinimarkkinoilta kuin juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi toteutettavasta tislauksesta. Tämän johdosta GfW:n varastojen kirjanpitoarvoa oli alennettava merkittävästi, minkä seurauksena GfW:n velat ylittivät sen varat.
(25)
Edellä kuvailtujen kaupallisten ongelmien vuoksi kyseisen vuoden osalta laadittiin 31 päivään lokakuuta 2000 asti ulottuva, tilintarkastajan tutkima välitilitys. GfW:n velat (15 670 155 euroa) ylittivät 31 päivänä lokakuuta 2000 sen käyttöpääoman (9 886 856 euroa) 5 783 299 eurolla. GfW:n velat olivat jäljempänä olevassa taulukossa kuvailtujen kaltaiset. Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH:n laatimassa raportissa todettiin, että jollei mitään tehtäisi, GfW asetettaisiin hyvin pian maksukyvyttömyysmenettelyyn, koska sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung).
(26)
Taulukko 1
(euroa)
Velat (velkojat)
Määrä
WAK
10 150 959
Finanssilaitokset
726 892
Toimittajat
218 460
Viinitilat ja kauppiaat
4 355 581
Muut
218 263
Yhteensä
15 670 155
(27)
Saksan maksukyvyttömyyslain (Insolvenzordnung) 19 §:n mukaisesti se, että yhtiön velat ylittävät sen varat, on peruste maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen. Tämän vuoksi GfW:n johtokunnalla oli Saksan osakeyhtiölain alkuperäisen version 64 §:n ja maksukyvyttömyyslain 19 §:n mukaisesti velvollisuus kolmen viikon kuluessa siitä, kun sen velat ylittivät sen varat (Überschuldung), hakea maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista.
(28)
Uhkaavan maksukyvyttömyyden johdosta GfW pyysi joitakin velkojiaan (WAK, viinitilat ja noin 130 kauppiasta, jotka olivat osallisina johdanto-osan 18 kappaleessa kuvailluissa hankinnoissa) luopumaan osasta perittäviä saataviaan, jotta yhtiö voisi jatkaa toimintaansa. Viinitiloja ja kauppiaita pyydettiin luopumaan 90-prosenttisesti perittävänä olevista saatavistaan, jolloin ne saisivat sovitusta ostohinnasta enää vain 2 prosenttia. Jäljellä oleva vaje oli määrä poistaa toteuttamalla saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja WAK:n saatavista luopuminen.
(29)
Pääasiallisena velkojana WAK:lla (ks. taulukko 1), jonka vakuudet olivat heikommat, oli huomattava intressi välttää uhkaava maksukyvyttömyys. Sen vuoksi se yritti saada viinitilat ja kauppiaat luopumaan osasta saataviaan. WAK allekirjoitti GfW:n kanssa myös 4 päivänä joulukuuta 2000 päivätyn kirjallisen sopimuksen, jossa se suostui asettamaan GfW:n vajetta vastaavan osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan muiden velkojien hyväksi. Etuoikeudeltaan huonompien saatavien lopullinen määrä oli tarkoitus täsmentää vasta, kun viinitiloilta ja kauppiailta olisi saatu saatavista luopumista koskevat ilmoitukset, jotta etuoikeusasemaltaan huonompi määrä olisi mahdollisimman pieni. Lisäksi sovittiin, että WAK luopuisi samasta määrästä saatavia kuin ne, jotka se oli asettanut etuoikeudeltaan huonompaan asemaan, jos tämä olisi myöhemmässä vaiheessa tarpeen maksukyvyttömyysmenettelyn välttämiseksi.
(30)
Kaikkiaan 2 700 viinitilasta ja kauppiaasta 1 700 ilmoitti olevansa halukkaita luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Tämä prosenttiosuus vastasi noin 60:tä prosenttia koko ryhmän jäljellä olevista saatavista. Loput viinitilat ja kauppiaat kuitenkin joko nimenomaisesti kieltäytyivät tästä tarjouksesta tai eivät vastanneet pyyntöön. Oli selvää, että jotkut niistä päättivät olla luopumatta saatavistaan vahvempien vakuuksiensa vuoksi - jotkut olivat jatkaneet omistuksenpidätystä ja saaneet jo 80 prosentin etumaksun sovitusta hinnasta. Tämä tarkoitti, että niiden saama tuotto olisi maksukyvyttömyysmenettelyn tapauksessa suurempi kuin tarjottu 2 prosenttia sovitusta ostohinnasta.
(31)
Lisäksi joukko viinitiloja ja kauppiaita oli tehnyt kanteluja GfW:tä vastaan, ja näitä kanteluja oli käsitelty tuomioistuimessa, joka ehdotti sovintosopimuksia. Sovintosopimusten mukaan GfW:n olisi maksettava 70 prosenttia jäljellä olevista saatavista, ja 30 prosentin osalta niistä olisi luovuttava. Tuomioistuin päätti myös, että GfW:n olisi maksettava tuomioistuinkäsittelystä johtuvat maksut 80-prosenttisesti. Muut tuomioistuimet ehdottivat vastaavia sovintosopimuksia, minkä vuoksi GfW ei voinut enää olettaa, että muut viinitilat ja kauppiaat suostuisivat luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Monet viinitilat ja kauppiaat ilmoittivat lisäksi nyt, että ne vaatisivat jäljellä olevan 20 prosentin maksuosuuden 100-prosenttista takaisinmaksua.
(32)
Saksan maksukyvyttömyyslain 305a §:ssä säädetään, että tuomioistuimen ulkopuolinen sovintoratkaisu (außergerichtliche Einigung) velkojen perimisen välttämiseksi epäonnistuu, jos yksikin velkoja päättää hakea täytäntöönpanoa sen jälkeen, kun tuomioistuimen ulkopuolista sovintoratkaisua koskevat neuvottelut on aloitettu.
(33)
Sen vuoksi GfW ei vastoin alkuperäistä aikomustaan voinut enää pyytää viinitiloja ja kauppiaita luopumaan saatavistaan. Sen sijaan GfW allekirjoitti WAK:n kanssa 21 päivänä helmikuuta 2001 päivätyn sopimuksen, jonka mukaan WAK suostuu kattamaan vuotta 2000 koskevan GfW:n vajeen kokonaisuudessaan luopumalla 5 005 441,60 euron osuudesta saatavistaan. Velan loppusummasta ei perittäisi lainkaan korkoa ajalta 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001. Sopimuksessa sovittiin myös, että loput viinitilojen ja kauppiaiden saatavat maksettaisiin takaisin kokonaisuudessaan. Tällä tavoin paremmassa etuoikeusasemassa olevien WAK:n saatavien vakuus oli taattu, vaje saatiin korjattua, maksukyvyttömyysmenettelyt vältettiin toistaiseksi ja GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
(34)
GfW suoritti 1 päivästä marraskuuta 200031 päivään joulukuuta 2000 WAK:lle lainalyhennyksiä 1 440 446,92 euron edestä. Vuosina 2001-2005 GfW jatkoi toimintaansa ja suoritti WAK:lle säännöllisiä lainalyhennyksiä yhteensä 3 728 969,40 euron edestä. Vuonna 2001 GfW maksoi WAK:lle myös korkoja yhteensä 149 757,16 euroa.
(35)
GfW:n tavanomaisilla liiketoiminta-aloilla tapahtuneen liikevaihdon vähenemisen sekä heikon pääomapohjan vuoksi GfW oli 31 päivään joulukuuta 2004 mennessä päättänyt lopettaa kaiken toiminnan ja asettaa GfW:n selvitystilaan. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lainalyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo.
(36)
GfW lakkautettiin lopulta 1 päivästä kesäkuuta 2005 ja poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin.
(37)
Lainasta oli 31 päivään joulukuuta 2005 mennessä maksettu takaisin 9 897 154,65 euroa, ja korkomaksuina oli suoritettu 793 994,99 euroa. Sen jälkeen, kun GfW:n jäljellä oleva omaisuus oli muutettu rahaksi (87 079,79 euroa), WAK:n loput jäljellä olevat saatavat, joiden määrä oli noin 313 000 euroa, todettiin mahdottomiksi perittäviksi ja mitätöitiin. Se osuus lainasta, jota ei koskaan maksettu takaisin, oli näin ollen yhteensä 5 318 441,60 euroa (alkuperäinen 5 005 441,60 euron suuruinen saatavista luopuminen plus 313 000 euron suuruiset jäljellä olevat saatavat selvitysmenettelyjen jälkeen).
II.7 Tuen luonne ja intensiteetti
(38)
WAK:n 15 302 696,25 euron laina GfW:lle myönnettiin vuonna 1999 useassa erässä 12-18 kuukauden ajaksi:
(euroa)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Yhteensä
15 302 696,25
(39)
Lainasta perittiin korkoa seuraavasti:
Vuoden 19994. neljännes
3,28 %
Vuoden 20001. neljännes
3,51 %
Vuoden 20002. neljännes
4,15 %
Vuoden 20003. neljännes
4,80 %
Vuoden 20004. neljännes
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
Toimittajat saivat 11 päivänä marraskuuta 1999 etumaksun, joka oli 80 prosenttia sovitusta hinnasta. Koska joillekin toimittajille oli lisäksi myönnetty jatkettu omistuksenpidätys, joka ei päättyisi jalostamiseen, yhdistämiseen tai sekoittamiseen, osa varastosta käytettiin näiden toimittajien jäljellä olevan 20 prosentin suuruisten saatavien vakuudeksi. Varastot sovittiin myös vakuudeksi WAK:lle. Omistuksenpidätyksen johdosta WAK:lla oli kuitenkin vain toissijainen oikeus osaan varastoa, niin kauan kuin jatketun omistuksenpidätyksen kohteena olleita saatavia ei ollut maksettu. Hinnanvaihteluihin liittyvä riski koski näin ollen suuremmassa määrin GfW:tä ja sen velkojia, joista tärkein oli WAK.
(41)
WAK:n GfW:lle myöntämästä lainasta maksettiin korkoa vain vähän: 11 päivästä marraskuuta 199931 päivään joulukuuta 1999 (3,28 %), 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2000 (3,51-5,15 %) ja 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2001 (4,55-5,25 %). Korkoa ei vaadittu enää maksettavaksi 31 päivän joulukuuta 2001 jälkeen.
(42)
Kun otetaan huomioon riski, jonka WAK otti lainatessaan rahat GfW:lle, tavanomaisen korkoprosentin lisäksi olisi pitänyt veloittaa huomattava riskipreemio. Koska korkoprosenttiin ei lisätty tällaista riskipreemiota, lainan myöntämiseen liittyi tukiosuus. Tukiosuudeksi voidaan laskea perityn koron ja sellaisen markkinakoron välinen erotus, johon on lisätty riskipreemio, joka olisi pitänyt veloittaa.
(43)
Viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmästä annetun komission tiedonannon (8) mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna viite- ja diskonttokorkojen vahvistamismenetelmiin tehtävistä teknisistä mukautuksista annetulla komission tiedonannolla (9), jota kyseisenä aikana sovellettiin, Saksassa viitekorkona käytettävä peruskorko on 5,23-6,33 prosenttia. Tiedonannossa todetaan, että viitekorko, joka on tällä tavoin määritelty, on alin käytetty korko ja sitä voidaan korottaa tilanteissa, joissa on erityinen riski (esimerkiksi vaikeuksissa oleva yritys tai jos pankkien yleensä vaatimat vakuudet puuttuvat). Tällaisissa tapauksissa preemio voi olla 400 pistettä tai enemmän, jos mikään yksityinen pankki ei myöntäisi kyseessä olevaa lainaa.
(44)
Saksan mukaan Saksan pankkien samalla kaudella vastaavanlaisista luotoista perimät korot ovat 5,25-6,50 prosenttia (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) ja 5,40-6 prosenttia (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8 Toimenpiteen voimassaoloaika
(45)
Kertaluonteinen toimenpide.
II.9 Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen perusteet
(46)
Komissio aloitti SEUT-sopimuksen 108 artiklan 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn, koska se epäili, että saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen saattoi olla SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea.
(47)
Komissio oli niiden tietojen pohjalta, jotka olivat käytettävissä muodollista tutkintamenettelyä ensi kertaa aloitettaessa, tutkinut erityisesti, oliko saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja saatavista luopuminen toteutettu yksityisen velkojan testin mukaisesti.
(48)
Yksityisen velkojan testillä arvioidaan, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut vastaavissa markkinaolosuhteissa samalla tavoin kuin julkinen velkoja. Tarkasteltavana olevassa tapauksessa yksityisillä velkojilla oli GfW:ltä saatavia 31 päivänä lokakuuta 2000 yhteensä 5,5 miljoonaa euroa, mutta yksikään niistä ei luopunut saatavistaan. Riippumattoman tilintarkastajan laatiman raportin mukaan vaikutti siltä, että WAK:n oli taloudelliselta kannalta järkevää asettaa saatavansa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopua osasta niitä, mutta raportissa ei selitetty, miksei yksikään muista velkojista ollut valmis luopumaan omista saatavistaan.
(49)
Muodollista tutkintamenettelyä aloittaessaan komissio totesi, että menettelyn aloittamishetkellä ei voitu sulkea pois sitä mahdollisuutta, että WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen (GfW:lle myönnetty laina ja tulevat korkomaksut tästä lainasta) ei ollut yksityisen velkojan testin mukaista, sillä kyseiset toimet vaikuttivat suuremmilta, kuin oli välttämättä tarpeen, ja suosivat kohtuuttomasti paitsi GfW:tä myös muita velkojia (lähinnä viinitiloja ja kauppiaita), joiden saatavat oli maksettu takaisin kokonaisuudessaan.
(50)
Muodollinen tutkintamenettely laajennettiin sen jälkeen koskemaan myös lainan myöntämistä. Epäilyjä esitettiin erityisesti sen suhteen, oliko laina myönnetty markkinaehdoin (riskipreemiota ei veloitettu) ja riittävin vakuuksin.
(51)
Muodollisen tutkintamenettelyn laajentamisen yhteydessä esille tuli jälleen epäilys viinitiloille ja kauppiaille mahdollisesti myönnetystä tuesta. Tuolloin käytettävissä olleiden tietojen perusteella vaikutti siltä, että puristemehusta maksettu hinta oli markkinahintaa korkeampi, että liiketoimen tavoitteena ei ollut maksimoida voittoja vaan tukea viini- ja puristemehumarkkinoita ja että viinitiloille ja kauppiaille kauppasopimuksessa myönnetyt vakuudet olivat tavanomaista edullisemmat.
(52)
Hintaa koskevan epäilyn tueksi esitettiin asiakirjoja, jotka Saksa oli toimittanut ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen ja joista kävi ilmi, että pöytäviinien litrahinta (ilman alv:tä) oli vuonna 1999 vaihdellut Rhineland-Pfalzin alueella 0,26 euron (loka-marraskuu), 0,30 euron (kesä-syyskuu), 0,35 euron (huhtikuu) ja 1,10 euron välillä (helmi-, kesä-, marras- ja joulukuu). Alin markkinahinta, joka pöytäviinistä lainan myöntämisen aikaan saatiin, oli näin ollen 0,26 euroa litralta.
(53)
Keskimääräinen hankintahinta, joka oli 0,38 euroa litralta, näytti näin ollen ylittävän alhaisimman markkinahinnan, joka oli noin 0,26 euroa litralta.
III. KANTELUT JA KOLMANSILTA SAADUT TIEDOT
(54)
Komissio vastaanotti tietoja, joiden mukaan edellä mainittu saatavista luopuminen oli rahoitettu WAK:n varoista. Rheinland-Pfalzin osavaltion sanottiin WAK:ta rahoittavan viranomaisen ominaisuudessa harkinneen mahdollista pääomasiirtoa WAK:n heikentyneen pääomarakenteen vuoksi mutta luopuneen lopulta suunnitelmasta.
(55)
Komissio vastaanotti kantelun, joka koski WAK:n saatavista luopumiseen mahdollisesti liittyvää valtiontukea. Kantelija totesi, että GfW kilpaili viinitisleiden myynnin alalla, ja saatavista luopuminen kyseisen yhtiön hyväksi aiheuttaisi kilpailijoille huomattavia ongelmia omien tuotteidensa myynnissä. Kantelija toimitti useita lehtiartikkeleita, jotka käsittelivät WAK:n saatavista luopumista GfW:n hyväksi.
(56)
Sama kantelija toimitti myös kirjeen, jonka hän oli saanut Kaiserslauternin syyttäjänvirastosta (talousrikoksia käsittelevä keskusvirasto) vastauksena sinne lähettämäänsä kirjeeseen. Kaiserslauternin syyttäjänvirastosta saadussa kirjeessä tehdään yhteenveto kantelijalta lehtiartikkeleiden ja lausuntojen muodossa saaduista tiedoista. Kirjeessä ilmoitetaan kantelijalle, että syyttäjänviraston saamien tietojen perusteella ei ole syytä aloittaa rikostutkintamenettelyä (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. ASIANOMAISTEN ESITTÄMÄT HUOMAUTUKSET
(57)
Komissiolle ei esitetty muodollisten tutkintamenettelyjen yhteydessä mitään huomautuksia.
(58)
Kantelijalta ensimmäisen menettelyn aloittamisen jälkeen toistuvasti saadut kirjeet eivät sisältäneet mitään uusia seikkoja tai perusteluja.
V. SAKSAN HUOMAUTUKSET
V.1 Tukiosuus lainan myöntämishetkellä
(59)
Saksa on toimittanut kattavat tiedot WAK:n GfW:lle myöntämän lainan ehdoista. Nämä tiedot on sisällytetty II jaksossa olevaan toimenpiteen kuvaukseen.
(60)
Saksa myöntää huomautuksissaan, että WAK:n GfW:lle myöntämästä lainasta peritty korko oli markkinakorkoa alhaisempi. Saksa myöntää, että markkinakoron ja perityn koron välinen ero on SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea GfW:lle.
(61)
Lisäksi Saksa toimitti todisteita siitä, että GfW asetettiin selvitystilaan ja lakkautettiin 1 päivästä kesäkuuta 2005. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo. GfW poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin. Saksa toteaa, että näin ollen tuen takaisinperiminen ei ole oikeuskäytännön (10) mukaan mahdollista.
(62)
Saksa vakuuttaa että yksinkertainen, laajennettu tai jatkettu omistuksenpidätys, jonka GfW myönsi viinitiloille ja kauppiaille puristemehun myynnin yhteydessä, oli tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista. Saksa vakuuttaa myös, että kiinnitetyn omaisuuden hyväksyminen vakuudeksi omistuksenpidätyksestä huolimatta, kuten WAK toimi GfW:lle myönnetyn lainan tapauksessa, on myös tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista.
(63)
Lisäksi Saksa toteaa, että GfW:n syksyllä 1999 suorittama puristemehun osto tehtiin markkinahintaan, sillä 60 prosenttia ostetusta puristemehusta oli korkealaatuista puristemehua (vähintään 60 Öchsle-astetta) eikä tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, kuten menettelyä aloitettaessa oletettiin. Saksan mukaan kuohuviinin tuotannon edellyttämät laatuvaatimukset (vähintään 60 Öchsle-astetta) ovat korkeammat kuin pöytäviiniä koskevat vaatimukset (vähintään 44 Öchsle-astetta). Loput 40 prosenttia puristemehusta oli tavallisen pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, joka ostettiin esitislaukseen liittyvien kannattavien ehtojen hyödyntämiseksi.
(64)
Saksa korostaa huomautuksissaan, että GfW:n markkinointisuunnitelma 60 prosentin osalta varastosta oli hankkia suuria määriä korkealaatuista rypäleen puristemehua, joka jalostettaisiin tasalaatuisiksi eriksi kuohuviinin tuotantoon tarkoitettua raakaviiniä (Sektgrundwein) noudattaen viininvalmistamoiden tasalaatuisuus- ja laatuvaatimuksia. Kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin on sisällettävä vähän rikkidioksidia ja runsaasti hedelmähappoja. Tämä oli mahdollista ainoastaan siten, että puristemehu ostettiin syksyn myyntijaksolla ja GfW valmisti rypälemehun itse raakaviiniksi.
(65)
Saksan esittämien tietojen mukaan perushinta, joka kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin markkinoilla maksettiin yhdestä litrasta 60 Öchsle-asteen puristemehua, oli 0,312 euroa litralta. Kutakin ylimääräistä Öchsle-astetta kohden (enintään 80 Öchsle-asteeseen saakka) maksettiin lisää 0,005 euroa litralta. Viinitiloille ja kauppiaille näiden korkealaatuisesta puristemehusta (60 % ostetusta puristemehusta) suoritettu maksu noudatti tätä periaatetta.
(66)
Tältä osin Saksa viittaa merkityksellisiin markkinoihin. Sen mielestä tavanomaisen pöytäviinin markkinahintaa ei voida ottaa vertailuarvoksi kyseiselle 60 prosentin osuudelle varastosta, koska GfW:n merkitykselliset markkinat eivät ole tavanomaisen pöytäviinin markkinat vaan kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisen raakaviinin markkinat. Saksa viittaa myös kysynnän korvattavuuden teoriaan, jossa korostetaan, että kahdella tuotteella ei käydä kauppaa samoilla markkinoilla, ellei yhtä tuotetta voida korvata toisella, vaikka toisen tuotteen hinta muuttuisi. Tässä tapauksessa puristemehua ja kuohuviinin tuotantoon tarkoitettua raakaviiniä koskevat erityisvaatimukset saavat aikaan sen, ettei kyseisiä tuotteita voida korvata tavanomaisen pöytäviinin valmistukseen käytettävällä puristemehulla tai pöytäviinillä, vaikka pöytäviinin hinta laskisi merkittävästi. Pöytäviinin hinnan lasku ei siis vaikuta kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun puristemehun hintaan, koska kyseiset tuotteet eivät ole korvattavissa keskenään.
(67)
Saksan viininviljelijöiden yhdistyksen (Deutsche Weinbauverband) kaudelta 1998-2001 olevien tuontitilastojen mukaan tuontivalkoviinistä, joka soveltui korkea laatunsa ansiosta kuohuviinin tuotantoon, maksettu markkinahinta oli 0,38 euroa litraa. Tämä hinta on huomattavasti korkeampi kuin pöytäviinin osalta mainittu 0,26 euroa litralta. Saksa päätyy huomautuksissaan siihen, että maassa on kahdet erilliset markkinat, toiset tavalliselle pöytäviinille ja pöytäviinin valmistukseen tarkoitetulle puristemehulle ja toiset kuohuviinin tuotantoon käytettäville korkealaatuiselle raakaviinille ja korkealaatuiselle puristemehulle.
(68)
Saksan mukaan tästä voidaan päätellä, että sellaisen viinin merkitykselliset markkinat, jota ei toimiteta tislattavaksi, ovat kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun korkealaatuisen raakaviinin markkinat, joilla voidaan saavuttaa paljon korkeammat hinnat (0,38 euroa litralta) kuin tavanomaisen pöytäviinin markkinoilla (0,26 euroa litralta). Tästä syystä Saksa päättelee, että GfW:n puristemehusta maksama hinta oli merkityksellisten markkinoiden markkinahinnan mukainen ja sisälsi tavanomaisen voittomarginaalin.
(69)
Lisäksi GfW suunnitteli osallistuvansa EU:n varastointi- ja tislausohjelmiin (GfW oli jo aiemmin tarjonnut tällaisia palveluja viininviljelijöille). Varastointiohjelmassa maksettiin 0,06 euroa litralta 20 prosentille varastoista, jotka olisi myöhemmin myytävä kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä. Tislausohjelmassa maksettiin 0,50-0,55 euroa litralta 40 prosentille tislaukseen toimitettavasta varastosta.
(70)
Saksan näkemyksen mukaan kyseisistä toimista oli mahdollista saada voittoa silloin, kun WAK myönsi lainan GfW:lle. Toisaalta GfW aikoi käyttää 40 prosenttia puristemehuhankinnoista esitislaukseen joulukuussa 1999. Tislaushinta oli huomattavasti ostohintaa korkeampi (0,50-0,55 euroa litralta). Toisaalta kuohuviinin tuottajien ennakoitiin maksavan suhteellisen hyviä hintoja (0,36-0,41 euroa litralta) suurista eristä tasa- ja takuulaatuista raakaviiniä. Saksa päättelee, että GfW olisi voinut saada myyntituottona keskimäärin 0,44-0,46 euroa litralta eli huomattavasti yli viinitiloille ja kauppiaille maksetun 0,38 euron litrahinnan.
(71)
Suunnittelu perustui seuraaviin tavoitehintoja koskeviin oletuksiin:
Määrä
Litrahinta
(euroa)
Tislaus
40 %
0,50-0,55
EU:n tuki viinin/rypälemehun varastointiin (1 vuosi): 0,06 euroa/litra ja myöhempi myynti kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä
20 %
0,435
Myynti kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä
40 %
0,375
(72)
Näiden oletusten perusteella myyntihinnan odotettiin olevan keskimäärin 0,44-0,46 euroa litralta.
(73)
Edellä esitetyt myyntiennusteet johtivat seuraavaan tuottolaskelmaan:
Litrahinta
(euroa)
Ostohinta ja jalostus
0,37-0,38
Tulot kuohuviinin tuotantoon tarkoitettuna raakaviininä myynnistä, tislauksesta, varastointituista
0,44-0,46
Odotettavissa oleva voitto
0,06-0,09
(74)
Noin 44 miljoonan litran kokonaismäärän perusteella odotettiin, että kokonaisvoitto sijoittuisi 2,64 ja 3,96 miljoonan euron välille.
(75)
Saksa huomauttaa myös, että pöytäviinin markkinahinta, jonka Euroopan komissio mainitsi menettelyn aloittamista koskevissa päätöksissään (0,26 euroa litralta), on alhaisin pöytäviinin hintanoteeraus marraskuulta 1999. Normaalihinta marraskuulta 1999 on 0,26-0,56 euroa litralta oleva pöytäviinin markkinahinta. Tämä kattoi myös koko vuoden 1999. Vuoden 2000 markkinahinta vaihteli 0,20 eurosta 0,41 euroon litralta. Lisäksi Saksa korosti, että GfW:n ostamasta puristemehusta 60 prosenttia oli keskimäärin 81 Öchsle-asteista, joka on paljon enemmän kuin pöytäviiniltä vaadittu 44 astetta, ja tämä luonnollisesti vaikutti GfW:n puristemehusta maksamaan hintaan.
V.2 Tukiosuus saatavien etuoikeudeltaan huonompaan asemaan asettamisen ja saatavista luopumisen hetkellä
(76)
Saksan mukaan GfW:n todettiin marraskuussa 2000 laaditun välitilityksen jälkeen joutuvan maksukyvyttömyysmenettelyyn. GfW:llä oli tuolloin noin 6 miljoonan euron tilivaje, joka vahvistettiin laadittaessa vuoden 2000 tilinpäätöstä. Vaje johtui siitä, että GfW:n omistuksessa edelleen olevan varaston arvo oli laskenut markkinahintojen romahdettua, mikä tarkoitti, että GfW ei pystyisi myymään varastoaan kuin hintaan, joka on aluksi arvioitua alempi.
(77)
Saksan toimittamien tietojen mukaan WAK:lla oli 31 päivänä lokakuuta 2000 vielä noin 10 miljoonan euron saatavat GfW:ltä. Vakuutena WAK:lla oli GfW:n kiinnitettyä omaisuutta, joka oli tuolloin arvoltaan 5,7 miljoonaa euroa. Viinitilat ja kauppiaat sovelsivat siihen (yksinkertaisia, laajennettuja tai jatkettuja) omistuksenpidätyksiä, jotka Saksan lain mukaan antaisivat viinitiloille ja kauppiaille etuoikeuden maksukyvyttömyyden tapauksessa. Saksan mukaan GfW:n olisi siis maksukyvyttömyysmenettelyn tapauksessa suoritettava viinitiloille ja kauppiaille noin 3,5 miljoonan euron suuruinen maksu ennen kuin maksuja voitaisiin suorittaa muille velkojille.
(78)
Välittömät toimet olivat tarpeen, jotta tilivaje saataisiin korjattua ajoissa ja voitaisiin välttää maksukyvyttömyysmenettelyjen aloittaminen Saksan osakeyhtiölain alkuperäisen version 64 §:n ja maksukyvyttömyyslain 19 §:n mukaisesti.
(79)
Saksa huomauttaa, että pääasiallisen velkojan ominaisuudessa WAK:lla, jonka vakuudet olivat heikommat, oli huomattava intressi välttää uhkaava maksukyvyttömyys. Sen vuoksi se yritti saada viinitilat ja kauppiaat luopumaan osasta saataviaan ja sopi GfW:n kanssa 4 päivänä joulukuuta 2000 seuraavaa:
-
vajetta vastaava osa saatavista asetetaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sen jälkeen, kun viinitilat ja kauppiaat ovat suostuneet luopumaan 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan,
-
luovutaan, mutta vain tarvittaessa, siitä määrästä saatavia, joka oli sovittu asetettavan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan.
(80)
Vaikka neuvottelut alkoivat menestyksekkäästi valtaosan viinitiloista ja kauppiaista suostuttua luopumaan saatavistaan, ne eivät lopulta kuitenkaan tuoneet GfW:lle toivottua tulosta, mikä johtui eräiden viinitilojen ja kauppiaiden sekä näiden lakimiesten yhdenmukaistetusta toiminnasta. Viinitilat ja kauppiaat eivät olleet halukkaita luopumaan saatavistaan, koska ne olivat laajennetun tai jatketun omistuksenpidätyksen seurauksena saaneet vakuuksiin liittyvän etuoikeusaseman, joten ne jättivät kanteluja. Nämä kantelut käsiteltiin tuomioistuimessa, joka ehdotti sovintosopimuksia. Sovintosopimusten mukaan GfW:n olisi maksettava 70 prosenttia jäljellä olevista saatavista, ja 30 prosentin osalta niistä olisi luovuttava. Tuomioistuin päätti myös, että GfW:n olisi maksettava tuomioistuinkäsittelystä johtuvat maksut 80-prosenttisesti. Muut tuomioistuimet ehdottivat vastaavia sovintosopimuksia. Tämän vuoksi GfW ei voinut enää olettaa, että muut viinitilat ja kauppiaat suostuisivat luopumaan jäljellä olevista saatavistaan 90-prosenttisesti. Monet viinitilat ja kauppiaat ilmoittivat nyt myös, että ne vaatisivat jäljellä olevan 20 prosentin maksuosuuden 100-prosenttista takaisinmaksua. Se, että 2 700 viinitilasta ja kauppiaasta 1 700 oli jo ilmoittanut olevansa valmis luopumaan osasta saataviaan, ei ollut enää merkityksellistä, sillä Saksan maksukyvyttömyyslain 305a §:ssä säädetään, että tuomioistuimen ulkopuolinen sovintoratkaisu (außergerichtliche Einigung) maksukyvyttömyysmenettelyjen välttämiseksi epäonnistuu, jos yksikin velkoja päättää hakea täytäntöönpanoa sen jälkeen, kun tuomioistuimen ulkopuolista sovintoratkaisua koskevat neuvottelut on aloitettu.
(81)
Sen vuoksi WAK sopi 21 päivänä helmikuuta 2001 GfW:n kanssa kattavansa vuotta 2000 koskevan vajeen kokonaisuudessaan luopumalla 5 005 441,60 eurosta saataviaan, ja että velan loppusummasta ei perittäisi lainkaan korkoa ajalta 1.1.2001-31.12.2001 ja että viinitilojen ja kauppiaiden saatavat maksettaisiin takaisin kokonaisuudessaan. Paremmassa etuoikeusasemassa olevien saatavien vakuus oli taattu. GfW:n vaje saatiin korjattua, maksukyvyttömyysmenettelyt vältettiin ja GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
(82)
Saksa väittää, että sekä saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan että niistä luopuminen noudattavat yksityisen velkojan testiä. Tämän väitteensä tueksi Saksa viittaa asian kannalta merkitykselliseen oikeuskäytäntöön.
(83)
Tosiasiallisesti takaisin perityn määrän lisäämiseksi voidaan vaatia, että osasta vaatimuksia luovutaan (11). Yksityinen velkoja toimisi tällä tavoin minimoidakseen tappionsa. Jos saatavilla ei olisi riittäviä vakuuksia, takaisinmaksun lykkäämiseen suostuminen lisäisi takaisinmaksun mahdollisuuksia tappioitta, koska velallisella olisi mahdollisuus selvitä kriisistä ja korjata tilanteensa (12). Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin torjuu HAMSA-tuomiossa komission aiemman käytännön, jonka mukaan yksityisten ja julkisten velkojien edellytetään luopuvan yhtäläisestä osuudesta saatavia suhteessa näiden velkaosuuksiin. Sen sijaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että yksityisen velkojan testiä voidaan soveltaa myös, kun niiden summien välillä, joista eri velkojat ovat luopuneet, on epäsuhta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että määräävänä seikkana on se, onko velkoja kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, toisin sanoen eri velkojille annettujen vakuuksien asema. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että julkinen velkoja toimii kuten yksityinen velkoja, kun tämä päättää luopua osasta saataviaan laadittuaan laajan ja kohtuullisen arvion mahdollisesti takaisin maksettavasta määrästä, selvitystilaan asettamisen riskistä ja mahdollisuudesta palauttaa yrityksen kannattavuus (13). Saksa viittaa myös komission Huta Cynku -asiassa tekemään päätökseen, jonka mukaan ei voida puhua hyödystä eikä myöskään valtiontuesta silloin, kun rakenneuudistus tuottaisi velkojille suuremman hyödyn kuin yrityksen asettaminen selvitystilaan (14).
(84)
Saksa väittää tämän perusteella, että kun otetaan huomioon WAK:n asema pääasiallisena velkojana, jonka vakuudet olivat heikommat kuin viinitiloilla ja kauppiailla, saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan kuin niistä luopuminen noudattivat yksityisen velkojan testiä eivätkä olleet valtiontukea. WAK olisi maksukyvyttömyysmenettelyssä menettänyt vähintään saman ja todennäköisimmin huomattavasti suuremman määrän jäljellä olevia saataviaan.
(85)
Vain GfW:n maksukyvyttömyyden välttämisen sekä viinitilojen ja kauppiaiden jäljellä olevien saatavien maksamisen ansiosta WAK:lla oli täydet vakuusoikeudet jäljellä olevaan varastoon ja WAK pystyi turvaamaan jäljellä olevien saataviensa paremman takaisinmaksun kuin mikä olisi toteutunut maksukyvyttömyyden tapauksessa.
(86)
Ennakkoarvioinnin näkökulmasta WAK:n toiminta oli Saksan mukaan moitteetonta, varsinkin koska se onnistui turvaamaan paremman takaisinmaksun muunnettuaan heikot vakuutensa ensisijaiseksi vakuusoikeudeksi ja vältti GfW:tä uhkaavan maksukyvyttömyyden. Saksan mukaan mikä tahansa yksityinen pankki olisi toiminut vastaavassa tilanteessa samoin.
(87)
GfW:n tilien ennakkoarvioinnissa oli Saksan viranomaisten mukaan arvioitu, että jos GfW olisi jatkanut toimintaansa, WAK:lle olisi saatettu maksaa takaisin 5 112 918,81 euroa. Toisaalta jos GfW olisi joutunut maksukyvyttömyysmenettelyyn, WAK:lle olisi voitu maksaa takaisin vain korkeintaan 2,4 miljoonaa euroa. Tämä erotus on vähintään 2,7 miljoonaa euroa.
(88)
Tämä seikka vahvistetaan riippumattoman tilintarkastajan (15)3 päivänä helmikuuta 2003 laatimassa WAK:n tilaamassa raportissa, joka toimitettiin Saksan viranomaisille. Raportissa päädytään siihen, että WAK:n oli taloudelliselta kannalta järkevää asettaa saatavansa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan, luopua osasta saataviaan edellä mainitun määrän osalta ja luopua tulevista korkomaksuista. Saksa esitti tälle johtopäätökselle perustelut, jotka ovat seuraavat:
-
Ellei WAK olisi asettanut saataviaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopunut niistä sekä korkomaksuista, GfW:n olisi pitänyt hakea maksukyvyttömyystilaan asettamista, jolloin GfW:n toiminta olisi lopetettu. WAK:n saatavat olisi pitänyt maksaa GfW:n varastojen myynnillä.
-
Jos GfW:n toiminta olisi lopetettu, sen varastojen arvo olisi laskenut. Varastojen myynnistä saatava tosiasiallinen tuotto olisi ollut vain noin 50-70 prosenttia kirjanpitoarvosta. Näin ollen tuotto olisi vakuusoikeudet huomioon ottaen ollut 1,84-2,4 miljoonaa euroa.
-
Maksukyvyttömyysmenettelyt tulevat kalliiksi.
-
Saksan maksukyvyttömyyslaissa (”InsO”) säädetään oikeudesta erottaa omistuksenpidätyksellä varustetut tuotteet; tämä määräytyy kuitenkin sen mukaan, päättääkö selvittäjä valita sopimuksen täytäntöönpanon vai omaisuuden pitämisen erillään (InsO:n 103 kohta). Omaisuuden pitäminen erillään on mahdollista vain, jos selvittäjä kieltäytyy panemasta sopimusta täytäntöön, jolloin velkoja voi vetäytyä sopimuksesta ja vaatia omaisuuden erottamista. Tällöin velkoja on oikeutettu korvaukseen sopimuksen laiminlyönnin johdosta. Etumaksut voidaan vähentää. Vastineeksi GfW voi vaatia jo suoritettujen maksujen palautusta, ja ne voidaan huomioida sopimuksen laiminlyönnistä maksettavassa korvauksessa.
-
GfW:n oli oikeudellisesti mahdollista välttää maksukyvyttömyysmenettelyt sen jälkeen, kun WAK oli asettanut osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan. Kun WAK oli luopunut osasta saataviaan ja korkomaksujaan, sen jäljellä olevat saatavat olivat 5,15 miljoonaa euroa, jonka se saattoi olettaa saavansa takaisin sen ansiosta, että GfW pystyi jatkamaan toimintaansa.
-
Lisäksi todetaan, että jos maksukyvyttömyysmenettelyt olisi aloitettu, GfW olisi maksukyvyttömyyssäännösten mukaisesti voinut kiistää WAK:lle 1 päivän marraskuuta ja 31 päivän joulukuuta 2000 välillä suorittamansa, 1 440 476,92 euron suuruiset lainalyhennykset. Tällöin WAK olisi joutunut maksamaan kyseisen summan takaisin.
(89)
Saksa korostaa, että jälkiarvioinnin perusteella saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen oli taloudelliselta kannalta järkevämpää, sillä GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseksi suoritetut lyhennykset olivat 4 670 517,65 euroa. Tämä on suurempi summa kuin ne 2,4 miljoonaa euroa, jotka olisi enimmillään voitu turvata maksukyvyttömyysmenettelyllä.
(90)
Saksa toteaa lopuksi, että koska saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen noudattivat yksityisen velkojan testiä, kyseiset WAK:n toteuttamat toimenpiteet eivät olleet viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä tukea.
VI. TUEN ARVIOINTI
VI.1 Yhteinen markkinajärjestely
(91)
Ennen kuin viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä 29 päivänä huhtikuuta 2008 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 479/2008 (16) tuli voimaan, viininviljelyä ja -valmistusta säädeltiin asetuksella (EY) N:o 1493/1999. Asetuksen (EY) N:o 1493/1999 71 artiklan mukaan EY:n perustamissopimuksen 87, 88 ja 89 artiklaa (nykyisin SEUT-sopimuksen 107, 108 ja 109 artiklaa) sovelletaan tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvien tuotteiden tuotantoon ja kauppaan. Viininviljelyä ja valmistusta säädeltiin ennen 31 päivää heinäkuuta 2000 asetuksella (ETY) N:o 822/87. Asetuksen (ETY) N:o 822/87 76 artiklan mukaan EY:n perustamissopimuksen 92, 93 ja 94 artiklaa (nykyisin SEUT-sopimuksen 107, 108 ja 109 artiklaa) sovelletaan asetuksen 1 artiklassa lueteltujen tuotteiden tuotantoon ja kauppaan. Sen vuoksi nyt kyseessä olevat toimenpiteet on tutkittava valtiontukia koskevien sääntöjen valossa.
VI.2 Onko kyse SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuesta?
(92)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu sisämarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
(93)
WAK on julkisoikeudellinen yhteisö, jota rahoitetaan osaksi Rheinland-Pfalzin osavaltion varoilla ja osaksi veroluonteisilla maksuilla. Toimenpide rahoitetaan näin ollen valtion varoista.
(94)
Yritykselle myönnetty tuki näyttää vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, jos kyseinen yritys toimii markkinoilla, joilla käydään unionin sisäistä kauppaa (17). Maataloustuotteilla käytävä unionin sisäinen kauppa on merkittävää. Kyseinen tuki on siis omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (18).
(95)
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ratkaistaessa, onko jokin valtion toimenpide SEUT-sopimuksen 107 artiklassa tarkoitettua valtiontukea, on tarpeen selvittää myös, saako tuensaajayritys sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan (19), ja/tai vapauttaako toimenpide yrityksen sellaisista kustannuksista, jotka olisivat muuten kuluttaneet sen varoja (20). Tämä riittäisi osoittamaan mahdolliset kilpailun vääristymät (21).
VI.2.1 Onko kyse Gesellschaft für Weinabsatz -yhtiölle (GfW) myönnetystä tuesta?
VI.2.1.a WAK:n myöntämä laina
(96)
WAK myönsi 15 302 696,25 euron lainan syksyllä 1999. GfW:ltä perittiin laina-ajalla korkoa 3,28-5,25 prosenttia. Riskipreemiota ei veloitettu. Saksan viitekorko oli kyseisellä ajanjaksolla 5,23-6,33 prosenttia.
(97)
Saksa on komission kanssa samaa mieltä siitä, että lainaa ei myönnetty markkinaehdoin. Jos laina olisi myönnetty markkinaehdoin, siitä olisi peritty korkeampi peruskorko, johon olisi lisätty riskipreemio ottaen huomioon lainan vakuuden tarjoama alhainen turva.
(98)
Yhteenvetona voidaan todeta, että GfW:lle myönnetty laina sisälsi SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontukiosuuden, sillä GfW sai sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinoilla sovellettavien ehtojen mukaan. Tukiosuudeksi lasketaan perityn koron ja sellaisen viitekoron välinen erotus, johon on lisätty asianmukainen riskipreemio.
(99)
Tuen mahdollinen siirtyminen oikeudellisille seuraajille
(100)
Saksan mukaan GfW asetettiin selvitystilaan ja lakkautettiin 1 päivästä kesäkuuta 2005. Jäljellä olevilta liiketoiminta-aloilta jääneet varastot myytiin kokonaisuudessaan. Koko tuotto käytettiin lyhennyksiin WAK:lle. Ostajan (yksityishenkilö) kanssa sovittiin, että 31 päivänä joulukuuta 2004 laaditun omaisuusluettelon mukainen jäljellä olevan varaston arvo siirrettäisiin WAK:lle vuoden 2005 lopussa. Kyseinen arvo olisi 79 579,79 euron suuruinen alkuperäinen hankinta-arvo. GfW poistettiin kaupparekisteristä vuoden 2006 aikana. Sillä ei ole oikeudellista seuraajaa, eikä olemassa ole mitään oikeushenkilöä, jolta tuki voitaisiin periä takaisin. Saksa toteaa, että näin ollen tuen takaisinperiminen ei ole oikeuskäytännön (22) mukaan mahdollista.
(101)
Koska GfW:n jäljellä oleva omaisuus myytiin, ostaja olisi mahdollisesti voinut hyötyä GfW:lle myönnetystä tuesta. Koska ostaja kuitenkin maksoi alkuperäisen hankintahinnan ja markkinat olivat edellisvuosien aikana romahtaneet, on selvää, että ostajan maksama hinta vastasi vähintäänkin markkinahintoja. Sen vuoksi komissio päättelee, ettei GfW:n jäljellä olevan varaston ostajalle siirtynyt mitään tukea. Samanaikaisesti GfW lakkasi olemasta olemassa, joten tukea ei voida periä takaisin.
VI.2.1.b. WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen
(102)
Saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja korkomaksuista luopuminen rahoitettiin WAK:n omista varoista ja WAK:n ottamalla lainalla, minkä vuoksi ne on katsottava rahoitetuiksi valtion varoista.
(103)
Sen selvittämiseksi, onko saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja korkomaksuista luopuminen SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, on tarpeen selvittää, saiko GfW sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisten markkinaehtojen mukaan, ja/tai vapauttiko toimenpide GfW:n sellaisista kustannuksista, jotka olisivat muuten kuluttaneet sen varoja. Tämä arviointi on tehtävä soveltaen yksityisen velkojan testiä. Yksityisen velkojan testillä arvioidaan, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut vastaavissa markkinaolosuhteissa samalla tavoin kuin julkinen velkoja.
(104)
Tosiasiallisesti takaisin perityn määrän lisäämiseksi voidaan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti vaatia, että osasta vaatimuksia luovutaan. Yksityinen velkoja toimisi tällä tavoin minimoidakseen tappionsa (23). Jos saatavilla ei olisi riittäviä vakuuksia, takaisinmaksun lykkäämiseen suostuminen lisäisi takaisinmaksun mahdollisuuksia tappioitta, koska velallisella olisi mahdollisuus selvitä kriisistä ja korjata tilanteensa (24).
(105)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin torjuu antamassaan HAMSA-tuomiossa (25) komission aiemman käytännön, jonka mukaan yksityisten ja julkisten velkojien edellytetään luopuvan yhtäläisestä osuudesta saatavia suhteessa näiden velkaosuuksiin. Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuin totesi, että yksityisen velkojan testiä voidaan soveltaa myös, kun niiden summien välillä, joista eri velkojat ovat luopuneet, on epäsuhta. Tuomion 168 ja 169 kohdassa todetaan seuraavaa:
”(168)
Kun yritys, jonka taloudellinen asema on huonontunut merkittävästi, ehdottaa velkojilleen sellaista sopimusta tai joukkoa sopimuksia, jotka koskevat sen velkojen järjestelyä, tilanteensa korjaamiseksi ja selvitystilaan asettamisen välttämiseksi, kunkin velkojan on tehtävä päätös yhtäältä sen summan osalta, jota sille tarjotaan ehdotetun sopimuksen pohjalta, ja toisaalta sen summan osalta, jonka se arvioi voivansa saada takaisin yrityksen mahdollisen selvitystilaan asettamisen jälkeen. Sen päätökseen vaikuttaa joukko tekijöitä, kuten se, onko se kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, sen hallussa mahdollisesti olevien vakuuksien luonne ja merkitys, sen tekemä arviointi yrityksen selviämismahdollisuuksista, ja se hyöty, jonka se saa, jos yritys asetetaan selvitystilaan. Jos esimerkiksi ilmenee, että siinä tapauksessa, että yritys asetetaan selvitystilaan, yrityksen varallisuuden realisoinnista saadaan riittävästi rahaa ainoastaan kiinnityksellä turvattujen saamisten ja etuoikeutettujen saamisten maksamiseen, tavallisilla saamisilla ei ole mitään arvoa. Tällaisessa tilanteessa se, että tavallinen velkoja luopuu merkittävästä osasta saamisiaan, ei merkitse todellista uhrausta.
(169)
Tästä seuraa varsinkin, että silloin kun niitä tekijöitä, joiden perusteella velkoja päättää siitä, kuinka kiinnostava sille tarjottu mahdollisuus on, ei tunneta, pelkästään sen perusteella, että niiden summien välillä, joista eri velkojaryhmät ovat luopuneet, on ilmeinen epäsuhde, ei yksinään voida tehdä mitään johtopäätöksiä niistä syistä, joiden vuoksi kyseiset velkojaryhmät ovat päättäneet hyväksyä ehdotetut velkojen anteeksiannot.”
(106)
Lisäksi yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi HAMSA-asiassa (26), että julkinen velkoja toimii kuten yksityinen velkoja, kun tämä päättää luopua osasta saataviaan laadittuaan laajan ja kohtuullisen arvion mahdollisesti takaisin maksettavasta määrästä, selvitystilaan asettamisen riskistä ja mahdollisuudesta palauttaa yrityksen kannattavuus. Komissio päätti Huta Cynku -asiassa (27) tekemässään päätöksessä, ettei hyödystä eikä näin ollen valtiontuesta voida puhua silloin, kun rakenneuudistus tuottaisi velkojille suuremman hyödyn kuin yrityksen asettaminen selvitystilaan.
(107)
Arvioitaessa, olisiko tai onko yksityinen velkoja toiminut samalla tavoin kuin WAK, on edellä siteerattuun oikeuskäytäntöön viitaten tarpeen tarkastella, mitkä olivat WAK:n mahdollisuudet silloin kun todettiin, että GfW oli vaarassa joutua maksukyvyttömyysmenettelyyn, ja mitkä olisivat olleet niiden taloudelliset seuraukset. Seuraavaksi on tarpeen toteuttaa sama tarkastelu myös viinitilojen ja kauppiaiden osalta ja arvioida sen jälkeen, voidaanko WAK:n tilannetta verrata ja arvioida viinitilojen ja kauppiaiden toteuttamien toimien pohjalta.
(108)
WAK:lla oli kaksi mahdollisuutta, kun sille oli ilmoitettu GfW:tä uhkaavasta maksukyvyttömyydestä. Se saattoi joko hyväksyä maksukyvyttömyysmenettelyjen aloittamisen tai yrittää välttää ne tekemällä GfW:n kanssa sopimuksen, jonka ansiosta GfW voisi jatkaa toimintaansa. Saksan toimittamien ja riippumattoman tarkastajan laatimassa 3 päivänä helmikuuta 2003 päivätyssä raportissa vahvistettujen tietojen perusteella (ks. johdanto-osan 88 kappale) näihin kahteen päätökseen liittyvät taloudelliset seuraukset ovat Saksan mukaan seuraavanlaiset: Maksukyvyttömyysmenettelyjen tapauksessa WAK voisi ennakolta odottaa saavansa takaisin enimmillään noin 2,4 miljoonaa euroa saatavistaan. Jos WAK allekirjoittaisi GfW:n kanssa sopimuksen ja luopuisi osasta saataviaan, jolloin GfW voisi jatkaa toimintaansa, WAK voisi ennakolta odottaa saavansa takaisin noin 5,1 miljoonaa euroa saatavistaan. Erotus on siis 2,7 miljoonaa euroa sen vaihtoehdon hyväksi, että GfW:tä autetaan välttämään maksukyvyttömyysmenettelyt. Se seikka, suostuisivatko viinitilat ja kauppiaat toimimaan samoin, vaikutti takaisinperittävien määrien laskentaan vain hieman eikä muuttanut näiden kahden vaihtoehdon vertailun tulosta.
(109)
Raportissa esitetty arvio maksukyvyttömyyden tapauksessa toteutuvasta 2,4 miljoonan euron takaisinperinnästä perustuu Saksan oletukseen siitä, että viinitilojen ja kauppiaiden 4,4 miljoonan euron saatavat olisi maksettava ennen WAK:n saatavia. Euroopan komission mukaan Saksan maksukyvyttömyyslaissa säädetään kuitenkin, että velat olisi ennen WAK:n velkoja maksettava takaisin vain niille viinitiloille ja kauppiaille, joihin sovelletaan jatkettua omistuksenpidätystä. Muut velat olisivat samassa asemassa WAK:n velan kanssa. Euroopan komission omista laskelmista käy kuitenkin ilmi, että vaikka kaikki WAK:n, viinitilojen ja kauppiaiden saatavat olisivat samassa asemassa, WAK voisi maksukyvyttömyyden tapauksessa odottaa saavansa takaisin enintään 4,7 miljoonaa euroa (laskelma perustuu siihen, että maksukyvyttömyyden tapauksessa takaisin maksettava kokonaismäärä olisi enintään 6,8 miljoonaa euroa ja että takaisinmaksut suoritettaisiin WAK:lle ja viinitiloille suhteessa siihen, mitä niille oltiin velkaa - 10 miljoonaa euroa WAK:lle ja 4,4 miljoonaa euroa viinitiloille ja kauppiaille). Näin ollen voidaan päätellä, että ennakolta parempi vaihtoehto WAK:n kannalta olisi auttaa GfW:tä välttämään maksukyvyttömyys.
(110)
Viinitilat ja kauppiaat esittivät toisaalta hyvin erilaisen laskelman. Niille oli ensinnäkin jo suoritettu 80 prosenttia maksusta niiden toimittamien tuotteiden osalta. Toisekseen ne saisivat GfW:n esittämän tarjouksen mukaisesti vain 10 prosenttia siitä 20 prosentin osuudesta, jonka GfW oli niille vielä velkaa. Tosiasiassa tämä tarkoitti, että jos ne allekirjoittaisivat sopimuksen, ne saisivat sovitusta ostohinnasta enää vain 2 prosenttia. Tämä on varmuudella vähemmän, kuin ne voisivat odottaa saavansa maksukyvyttömyysmenettelyssä, riippumatta niiden vakuusasemasta (yksinkertainen, laajennettu vai jatkettu omistuksenpidätys). Keskimäärin ne saattoivat odottaa saavansa 48 prosenttia jäljellä olevista saatavistaan (2,1 miljoonaa euroa siitä 4,4 miljoonan euron summasta, joka niille oltiin velkaa). Sen vuoksi ei ole yllättävää, että osa viinitiloista ja kauppiaista hylkäsi GfW:n tarjouksen. Kolmanneksi viinitilojen ja kauppiaiden on täytynyt tietää, että WAK:n kannatti luopua osasta saataviaan ja välttää maksukyvyttömyysmenettelyt, vaikkeivät viinitilat ja kauppiaat näin toimisikaan. Tässäkin tapauksessa viinitilat ja kauppiaat saisivat jäljellä olevista saatavistaan takaisin suuremman osuuden kuin tarjotut 10 prosenttia. Neljänneksi syyksi mainittakoon, että monet viinitiloista ja kauppiaista olivat jo haastaneet GfW:n oikeuteen ja oikeus oli ratkaissut asian niiden eduksi ja velvoittanut GfW:n maksamaan 80 prosenttia jäljellä olevista saatavista.
(111)
Voidaan todeta, että huolimatta siitä seikasta, että viinitilat, kauppiaat ja WAK olivat kaikki GfW:n velkojia, WAK:n sekä viinitilojen kauppiaiden tekemät valinnat ja kyseisten valintojen tulokset olivat niin erilaiset, ettei niitä voida verrata keskenään. Se seikka, että viinitilat ja kauppiaat päättivät olla luopumatta saatavistaan, ei saisi vaikuttaa kielteisesti analysoitaessa, oliko WAK:n toiminta yksityisen velkojan testin mukaista.
(112)
Verrattuaan WAK:n eri vaihtoehtoja toisiinsa komissio toteaa, että WAK:lle suotuisin vaihtoehto oli 4 päivänä joulukuuta 2000 ja 21 päivänä helmikuuta 2001 toteutettu saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen yhteensä 5 005 441,60 euron edestä sekä korkomaksuista luopuminen 31 päivästä joulukuuta 2000. Näin ollen tämä vaihtoehto täyttää yksityisen velkojan kriteerit. Saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen tulkitaan velan maksun lykkäämiseksi, joka on velkojalle edullisempi vaihtoehto kuin selvitystilaan asettaminen. Vakiintuneen oikeuskäytännön (28) mukaisesti julkiset velkojat vertaavat toisiinsa niille rakenneuudistuksen yhteydessä ehdotettua osuutta saatavista ja sitä osuutta, jonka ne voisivat saada, jos yritys asetettaisiin selvitystilaan. Näin ollen GfW ei saanut sellaista etua, jota se ei olisi saanut tavanomaisissa markkinaolosuhteissa, joten WAK:n päätös asettaa osa saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopua osasta niitä, ei johtanut GfW:lle myönnettyyn valtiontukeen.
(113)
Menettelyjä aloitettaessa esitettiin epäilyjä siitä, oliko WAK rajoittanut minimiin saatavansa, jotka se päätti asettaa etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja joista se päätti luopua. Saksan huomautuksista kävi kuitenkin ilmi, että WAK luopui siitä osasta saataviaan, joka oli tarpeen GfW:n vuotta 2000 koskevan vajeen kattamiseksi. Tämä oli Saksan maksukyvyttömyyslain mukaan välttämätöntä (ks. johdanto-osan 25 kappale), jotta maksukyvyttömyysmenettelyt voitiin välttää ja mahdollistaa GfW:n toiminnan jatkuminen. Ensimmäisessä GfW:n ja WAK:n välisessä sopimuksessa (allekirjoitettu 4 päivänä joulukuuta 2000) WAK sopii GfW:n kanssa GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseksi, että GfW:n vajetta vastaava määrä saatavia asetetaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sen jälkeen, kun viinitilat ja kauppiaat ovat suostuneet luopumaan 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan, ja että tarvittaessa WAK luopuu siitä määrästä saatavia, jonka se oli suostunut asettamaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan (ks. johdanto-osan 79 ja 80 kappale). Se, että saatavista luopuminen oli aluksi oletettua suurempaa, johtui siitä, että huolimatta WAK:n ja GfW:n yrityksistä saada viinitilat ja kauppiaat osallistumaan GfW:n maksukyvyttömyyden välttämiseen (ks. Saksan huomautuksia koskeva johdanto-osan 79 ja 80 kappale), viinitilat ja kauppiaat päättivät olla luopumatta saatavistaan edellä johdanto-osan 110 kappaleessa mainituista syistä. Kuten johdanto-osan 108 kappaleessa todetaan, viinitilojen ja kauppiaiden päätös olla luopumatta mistään osasta jäljellä olevia saataviaan vaikutti vain vähän WAK:n taloudelliseen arvioon eikä muuttanut arvion tulosta, jonka mukaan WAK:n oli taloudellisesti kannattavampaa auttaa GfW:tä välttämään maksukyvyttömyysmenettelyt.
(114)
Sen vuoksi komissio päättelee, että WAK:n päätös, jonka mukaan se asetti osan saatavista etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopui osasta niitä, oli WAK:lle suotuisin vaihtoehto. Näin ollen se noudattaa yksityisen velkojan periaatetta, mistä syystä sen ei pidä katsoa olevan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua, GfW:lle myönnettyä valtiontukea.
VI.2.2 Onko kyse viinitiloille ja kauppiaille myönnetystä tuesta?
(115)
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen ja myöhemmän laajentamisen yhteydessä esitettiin kysymyksiä viinitiloille ja kauppiaille mahdollisesti myönnetystä tuesta. GfW:n viinitiloille ja kauppiaille ostoajankohtana myöntämät vakuudet vaikuttivat ensinnäkin suhteellisen vahvoilta, ja epäiltiin, olivatko myönnetyt vakuudet todella tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaisia. Toiseksi arvioitiin, että puristemehusta oli maksettu markkinahintaa korkeampi hinta. Kolmanneksi viinitilojen ja kauppiaiden GfW:tä uhanneen maksukyvyttömyyden yhteydessä tekemä päätös olla luopumatta saatavistaan asetettiin kyseenalaiseksi samoin kuin WAK:n päätös, jonka mukaan ne asettivat osan saatavistaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja sen jälkeen luopuivat niistä, vaikka viinitilat ja kauppiaat kieltäytyivät luopumasta 90 prosentin osuudesta jäljellä olevia saataviaan (20 % varaston arvosta).
VI.2.2.a Puristemehun ostoajankohtana myönnetyt vakuudet
(116)
Saksa on huomautuksissaan vakuuttanut, että eri viinitiloille ja kauppiaille puristemehun hankinnan yhteydessä myönnetty yksinkertainen, laajennettu tai jatkettu omistuksenpidätys oli todellakin tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaista. Tämä tarkoittaa, että vaikka omistuksenpidätys antoi erityisesti jatketun omistuksenpidätyksen saaneille viinitiloille ja kauppiaille suhteellisen vahvat vakuudet, ne noudattivat tavanomaista liiketoimintakäytäntöä eivätkä olleet vahvempia, kuin mitä olisi seurannut yksityisen ostajan kanssa sovituista järjestelyistä.
(117)
Komissio viittaa suosituksiin (29), jotka Trierissä sijaitseva Saksan viininvalmistamoiden ja viinin vähittäiskauppiaiden liitto, Mainzissa sijaitseva Saksan viinikauppiaiden liitto ja Bonnissa sijaitseva Saksan viininviljelijöiden yhdistys (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) ovat rekisteröineet Saksan kilpailuviranomaisten kanssa (Bundeskartellamt) kilpailunrajoituslain (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30) 22 §:n 3 momentin 2 alamomentin mukaisesti. Suositusten ensimmäinen versio rekisteröitiin vuonna 1990 ja nykyinen versio vuonna 2005. Suosituksissa tehdään selväksi, että tapauksissa, joissa täyttä ostohintaa ei makseta tavaraa siirrettäessä, myyjän olisi pidätettävä itsellään omistusoikeus, kunnes hinta on maksettu kokonaisuudessaan. Viinitiloille ja kauppiaille tässä tapauksessa myönnetyt vakuudet tarjosivat eritasoiset takeet. Täydellinen maksuvarmuus oli vain niillä toimijoilla, joihin sovellettiin jatkettua omistuksenpidätystä. Tämä merkitsee, että viinitiloille ja kauppiaille myönnetyt vakuudet eivät keskimäärin olleet niin vahvat, kuin edellä mainituissa suosituksissa suositellaan. Sen vuoksi komissio hyväksyy suositusten ja tosiasiallisesti myönnettyjen vakuuksien perusteella Saksan vakuuttelut, että viinitiloille ja kauppiaille tässä tapauksessa annettujen vakuuksien myöntäminen on tavanomaisen liiketoiminnan mukaista ja että myönnetyt vakuudet eivät olleet kahden yksityisen toimijan välisessä tavanomaisessa sopimuksessa myönnettyjä vahvemmat eivätkä sen vuoksi ole SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.2.2.b Puristemehun ostoajankohtana puristemehusta maksettu hinta
(118)
Menettelyjä aloitettaessa GfW:n ostamasta puristemehusta maksaman hinnan sanottiin olevan markkinahintaa korkeampi. Markkinahintana käytettiin pöytäviinin hintaa, ja viitehintana mainittu hinta oli 0,26 euroa litralta. Saksa oli toimittanut huomautuksissaan merkittäviä tietoja GfW:n liiketoimintastrategiasta. Tiedoista käy ilmi, että tavanomaisen pöytäviinin markkinat eivät ole merkitykselliset markkinat ja että GfW:n strategialla oli kolme tavoitetta. Ensimmäinen tavoite oli ostaa pöytäviinin valmistukseen tarkoitettua puristemehua, jolla oli tarkoitus osallistua EU:n tislausohjelmaan (40 % varastosta). Toinen tavoite oli ostaa korkealaatuista puristemehua, joka oli määrä myydä kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisten raakaviinin markkinoilla (60 % varastosta) Kolmantena tavoitteena oli osallistua EU:n varastointiohjelmaan 20 prosentin osuudella varastosta, ennen kuin se myytäisiin kuohuviinin tuotantoon. Arvioidessaan, kuuluvatko kaksi tuotetta samoille markkinoille, komissio viittaa merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta annettuun komission tiedonantoon (31). Tiedonannon 7 kohdan mukaisesti merkityksellisiin tuotemarkkinoihin kuuluvat kaikki tuotteet ja/tai palvelut, joita kuluttaja pitää keskenään vaihdettavissa tai korvattavissa olevina niiden ominaisuuksien, hinnan ja käyttötarkoituksen vuoksi.
(119)
Selvää on, että sen puristemehun markkinat, joka ostettiin EU:n tislausohjelman hyödyntämiseksi, ovat tavanomaisen pöytäviinin markkinat. Merkityksellisen hinnan on kuitenkin oltava tislattavaksi toimitetusta viinistä maksettu hinta.
(120)
Kaikkien maatalousmarkkinoilla sovellettujen perinteisten interventiotoimenpiteiden tavoin viinin esitislauksen tärkeimpänä tavoitteena on asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklan mukaisesti poistaa ylitarjonta viinimarkkinoilta, ja sen vuoksi tästä vapaaehtoisesta tislauksesta oli maksettava riittävän korkea hinta, joka tarjosi tuottajille kannustimen toimittaa viini tislattavaksi. Neuvosto vahvisti tislaustoimenpiteen tosiasialliseksi vuosittaiseksi hinnaksi 65 prosenttia niin kutsusta ohjehinnasta.
(121)
Itse ohjehinnasta päätettiin neuvostossa vuosittain, ja hinta vahvistettiin nimenomaisesti markkinoiden tukemiseksi. Tästä syystä se oli luonnollisesti vahvistettava riittävän korkealle tasolle. Viinialan ohjehintojen vahvistamisesta viinivuodeksi 1999/2000 19 päivänä heinäkuuta 1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1676/1999 (32) vahvistettiin eri viiniluokkien ohjehinnat. Luokan A II (Sylvaner- tai Müller-Thurgau-tyyppisistä viiniköynnöslajikkeista peräisin oleva pöytävalkoviini) hinnaksi vahvistettiin 82,81 euroa hehtolitralta ja luokan A III (Riesling-tyyppisistä viiniköynnöslajikkeista peräisin oleva pöytävalkoviini) hinnaksi 94,57 euroa hehtolitralta. Ostohintojen ja tukien sekä joidenkin muiden viinivuonna 1999/2000 interventiotoimenpiteisiin viinialalla sovellettavien määrien vahvistamisesta 26 päivänä heinäkuuta 1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1681/1999 (33) liitteen III mukaan tislauksesta maksettu täsmällinen määrä riippui tislaukseen toimitetun viinin alkoholipitoisuudesta, koska komissio ei laskenut esitislauksesta maksettavaa hintaa (65 % ohjehinnasta) kyseisenä vuonna hehtolitraa kohden vaan hehtolitran alkoholipitoisuuden mukaan.
(122)
Komission tärkein tehtävä viinin tislauksen suhteen oli arvioida todellinen markkinatilanne ja vahvistaa sen mukaisesti esitislaukseen hyväksytyt määrät kunakin vuonna kaikissa jäsenvaltioissa. Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklassa tarkoitetun esitislauksen käyttöön ottamisesta markkinointivuodeksi 1999/2000 5 päivänä marraskuuta 1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2367/1999 (34) mukaan Saksan markkinoille jaettu määrä viinivuonna 1999/2000 oli 148 000 hehtolitraa. Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 822/87 38 artiklassa tarkoitetun esitislauksen käyttöön ottamisesta markkinointivuodeksi 1999/2000 annetun asetuksen (EY) N:o 2367/1999 muuttamisesta 14 päivänä maaliskuuta 2000 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 546/2000 (35) tämä määrä nostettiin 468 000 hehtolitraan. Asetuksella (EY) N:o 2367/1999 tislattavaksi toimitetun viinin määrä rajoitettiin 40 prosenttiin tuotannosta. Komission tietojen mukaan Saksan tuottajat tislasivat tässä järjestelmässä noin 400 000 hehtolitraa.
(123)
Tislattavaksi toimitetusta viinistä maksettu hinta oli Saksan mukaan 0,50-0,55 euroa litralta. Komission mielestä Saksan mainitsema hinta on realistinen ottaen huomioon edellä tarkoitettu laskentatapa.
(124)
Komissio toteaa, että EU:n huomattavaan osaan viinimarkkinoita kohdistamien markkinainterventioiden seurauksena luotiin kahdet erilliset markkinat. Toisilla markkinoilla viitehinta oli tislaukseen toimitetusta viinistä maksettu hinta, tässä tapauksessa 0,50-0,55 euroa litralta, ja toisilla markkinoilla viitehinta oli markkinahinta. Menettelyn aloittamisesta tehdyssä päätöksessä mainittua 0,26 euron litrahintaa ei voida näin ollen pitää ostetusta, tislaukseen lähetettävästä puristemehusta maksettuna merkityksellisenä viitehintana.
(125)
Jotta voitaisiin määrittää, mitkä olivat sen puristemehun merkitykselliset markkinat, joka ostettiin tarkoituksena jalostaa se kuohuviinin tuotantoon tarkoitetuksi raakaviiniksi, on ensiksi tarpeen arvioida, onko olemassa erillisiä viinimarkkinoita ja kuuluuko GfW:n ostama puristemehu samoille markkinoille kuin pöytäviini. Lisäksi on tärkeää selvittää, voitaisiinko korkealaatuisemmasta viinistä saada korkeampia hintoja. Komissio viittaa tilastoissaan aina eri hintoihin viinin laadusta riippuen. Komission omien viiniasiantuntijoiden mukaan viinin hinta ei ole kunkin erän osalta sama ja käytettävissä olevista viinitilastoista saadaan vain erilaatuisten viinien keskihinnat. Todellisen hintaan vaikuttavat monet seikat. Tärkeimmät seikat ovat laatu, ikä, maine, kysyntä ja alkoholipitoisuus/Öchsle-asteet. Öchsle-aste ilmoittaa kypsyyden ja rypäleissä olevan sokerin tason. Se on tärkeä, sillä se määrittää viinin lopullisen luonnollisen alkoholipitoisuuden. Saksan viini-instituutin (Deutsches Weininstitute) mukaan sektin/kuohuviinin tuotanto edellyttää raakaviiniltä korkeaa alkoholipitoisuutta (36).
(126)
Tämä tukee Saksan väitteitä siitä, että puristemehun Öchsle-asteen on oltava korkeampi, jos lopputuotteena on kuohuviini kuin jos lopputuotteena olisi pöytäviini, ja että Öchsle-asteiltaan korkeammasta puristemehusta oli maksettava lisämaksu. Sen vuoksi komissio hyväksyy Saksan väitteet erillisten markkinoiden olemassaolosta ja siitä, että kuohuviinin tuotantoon käytetystä puristemehusta maksetun hinnan on todellakin pitänyt olla pöytäviinin tuotantoon käytetystä rypälemehusta maksettua hintaa korkeampi. Tämän johdosta komissio hyväksyy myös sen, että GfW:n tuolloin maksamaa ostohintaa ei voida verrata 0,26 euroa litralta olevaan pöytäviinin hintaan, kuten menettelyn aluksi tehtiin.
(127)
Saksa toimitti lisäksi tietoja hinnasta, joka on saavutettavissa merkityksellisillä markkinoilla, eli kuohuviinin tuotantoon käytettävän korkealaatuisen puristemehun markkinoilla. Kyseisten tietojen mukaan perushinta, joka kuohuviinin tuotantoon tarkoitetun raakaviinin markkinoilla maksettiin yhdestä litrasta 60 Öchsle-asteen puristemehua, oli 0,312 euroa litralta. Kutakin ylimääräistä Öchsle-astetta kohden (enintään 80 Öchsle-asteeseen saakka) maksettiin lisää 0,005 euroa litralta. Viinitiloille ja kauppiaille näiden korkealaatuisesta puristemehusta (60 % ostetusta puristemehusta) suoritettu maksu noudatti tätä periaatetta. Tämän lisäksi Saksan viininviljelijöiden yhdistyksen (Deutsche Weinbauverband) kaudelta 1998-2001 olevien, Saksan toimittamien tuontitilastojen mukaan irtotavarana tuodusta valkoviinistä, joka soveltui korkean laatunsa ansiosta kuohuviinin tuotantoon, maksettu markkinahinta oli 0,38 euroa litralta.
(128)
Komissio on valmis hyväksymään Saksan väitteet noin 0,38 euroa litralta olevasta markkinahinnasta ottaen huomioon omilta viiniasiantuntijoiltaan saamansa, viinin hinnan muodostumista koskevat tiedot, edellä esitetyt Saksan viini-instituutilta saamansa tiedot ja GfW:n toimintasuunnitelmassa esitetyn tuottolaskelman.
(129)
Saksan toimittamasta GfW:n toimintasuunnitelmasta käy ilmi, että GfW oletti rypäleen puristemehun hankinnan ajankohtana voivansa toimittaa 40 prosenttia varastosta esitislaukseen 0,50-0,55 euron litrahintaan ja myydä 60 prosenttia varastosta 0,375 euron litrahintaan. Lopusta 20 prosentista varastoa se oletti saavansa EU:n viinin varastointiin myöntämää lisätukea, jonka määrä on 0,06 euroa litralta, ennen kuin se myisi kyseisen osuuden 0,375 euron litrahintaan vuotta myöhemmin. GfW oletti voivansa myydä koko varaston 0,44-0,46 euron litrahintaan ja saavansa voittoa 0,06-0,09 euroa litralta. Näin ollen kokonaisvoitto sijoittuisi 2,64 miljoonan euron ja 3,96 miljoonan euron välille.
(130)
Vuonna 1999 GfW toimitti 40 prosenttia varastostaan esitislaukseen, josta sille maksettiin 0,50-0,55 euron litrahinta. Viinimarkkinoilla vuoden 1999 lopussa tapahtuneen hintojen laskun vuoksi - jota GfW ei ollut edellisen vuoden korkeiden hintojen perusteella odottanut - GfW päätti, ettei se myy jäljellä olevaa varastoaan tuona vuonna vaan jatkaa sen varastointia ja myy sen vasta vuonna 2000, tai jos hinnat pysyvät edelleen alhaisina, hyödyntää esitislauksen toista kierrosta. Tämä päätös perustui oletukseen, että esitislaus jatkuisi. Esitislaus kuitenkin poistettiin viinin yhteisestä markkinajärjestelystä annetulla uudella asetuksella (EY) N:o 1493/1999. Sen sijaan siinä otettiin käyttöön vapaaehtoinen tislaus juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi. Kyseistä erityistä tislaustoimenpidettä voidaan käyttää vain poikkeuksellisten markkinahäiriöiden yhteydessä. Asetuksen (EY) N:o 1493/1999 johdanto-osan 35 kappaleessa mainitaan erikseen, että mahdollisuus käyttää tislausjärjestelmää keinotekoisena ratkaisuna ylituotanto-ongelmaan olisi poistettava. Uusi asetus tuli voimaan 31 päivänä heinäkuuta 2000.
(131)
GfW:n kannalta tämä tarkoitti, että viinivuoden 2000/2001 tislaustoimenpiteet olivat huomattavasti epäedullisemmat kuin edeltävinä vuosina. Juotavaksi tarkoitetun alkoholin markkinatoimitusten varmistamiseksi toteutettavan tislauksen avulla oli mahdollista saada vain noin puolet aiemmin saadusta 0,50-0,55 euron keskimääräisestä litrahinnasta.
(132)
Saksan näkemyksen mukaan tätä kehitystä ei olisi voitu ennustaa silloin, kun GfW päätti pitää viinin varastossa. Komissio uskoo sitä vastoin, että tämä kehitys oli ennakoitavissa. Viinin uuden yhteisen markkinajärjestelyn nimenomaisena tarkoituksena on poistaa tislausjärjestelmä. Sen vuoksi GfW:lle olisi pitänyt toisen tislauskierroksen hyödyntämisestä päätettäessä olla selvää, että vuoden 2000 jälkipuoliskolla ja siitä eteenpäin toteutettavat tislaustoimenpiteet eivät tarjoaisi mitään helpotusta viinimarkkinoiden laskeville hinnoille.
(133)
Väittely siitä, olisiko GfW:n pitänyt tietää asetuksen muutoksesta, on kuitenkin merkityksetöntä. Ostoajankohtana sovellettu liiketoimintasuunnitelma, jonka pohjalta GfW:n toimintaa yksityisenä sijoittajana olisi arvioitava, sisälsi vain ensimmäisen esitislauskierroksen, joka toteutui ja josta GfW:lle maksettiin 0,50-0,55 euroa litralta. Suunnitelmassa ei määrätty toisesta esitislauskierroksesta, minkä vuoksi tällaisesta tislauksesta odotettavissa olevaa tuottoa ei otettu mukaan ostoajankohtana tehtyyn kokonaistuottolaskelmaan. Se ei ollut osa liiketoimintasuunnitelmaa, ja vaikka GfW:n päätös soveltaa markkinahinnan laskiessa toista tislauskierrosta oli epäilemättä huono, sitä ei voida pitää viinitiloille ja kauppiaille ostoajankohtana myönnettynä valtiontukena.
(134)
Edellä esitetyn perusteella komissio päätyy siihen, että GfW maksoi syksyllä 1999 ostamastaan puristemehusta markkinahinnan, minkä vuoksi viinitiloille ja kauppiaille ei myönnetty SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.2.2.c Ajankohtana, jona WAK toteutti saatavien asettamisen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopumisen
(135)
Johdanto-osan 114 kappaleessa todettiin, että WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja niistä luopuminen tehtiin yksinomaan oman edun nimissä ja yksityisen velkojan testiä noudattaen, minkä vuoksi kyse ei ollut GfW:lle myönnetystä valtiontuesta. Sillä seikalla, että WAK:n päätös suosi viinitiloja ja kauppiaita, ei ole merkitystä, koska se ei ollut tarkoitus vaan ainoastaan seuraus siitä, että WAK pyrki maksimoimaan omien varojensa takaisinperinnän.
(136)
Komissio toteaa, että kun WAK asetti saataviaan etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja luopui niistä, se ei myöntänyt viinitiloille ja kauppiaille SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
VI.3 Tuen luokittelu sääntöjenvastaiseksi tueksi
(137)
Koska WAK:n GfW:lle myöntämään lainaan sisältyvä tukiosuus on myönnetty ja maksettu ilmoittamatta siitä ennakolta, kyseessä on Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (37) 1 artiklan f alakohdassa tarkoitettu sääntöjenvastainen tuki.
VI.4 Perussopimuksen 107 artiklassa määrätyt poikkeukset GfW:lle myönnetyn lainan osalta
(138)
On näin ollen tarkasteltava, voidaanko SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdan mukaiseen valtiontukikieltoon soveltaa jotakin poikkeusta.
(139)
SEUT-sopimuksen 107 artiklan 2 kohdassa ja 3 kohdan a, b ja d alakohdassa määrättyjä poikkeuksia ei voida tämänhetkisestä näkökulmasta katsottuna soveltaa, sillä kyseinen tuki ei ole
-
tukea taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma, eikä
-
tukea Euroopan yhteistä etua koskevan tärkeän hankkeen edistämiseen tai jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen, eikä
-
tukea kulttuurin ja kulttuuriperinnön edistämiseen, jos tuki ei muuta kaupankäynnin ja kilpailun edellytyksiä unionissa yhteisen edun kanssa ristiriitaisella tavalla.
(140)
Ainoa mahdollisesti sovellettavissa oleva poikkeus on siten SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu poikkeus.
(141)
Alkutuottajille myönnettyä tukea arvioitiin tuen myöntämisajankohtana suoraan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla. Tuolloin sovelletun käytännön mukaan investointeihin, luottoihin, kotieläinalalle, tuottajaorganisaatioille, mainontaan ja myynninedistämiseen, tautivahinkokorvauksiin, vakuutusmaksuihin ja tekniseen apuun myönnettävän tuen voitiin katsoa soveltuvan sisämarkkinoille, jos se täytti tietyt vaatimukset. Yhtäkään näistä sisämarkkinoille soveltuvan tuen muodoista ei voida kuitenkaan käyttää poikkeuksena kyseessä olevalle tuelle.
(142)
Arvioidakseen asian mahdollisimman perusteellisesti komissio tutki lisäksi, voitaisiinko tässä tapauksessa soveltaa vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseen tai rakenneuudistukseen myönnettävää valtiontukea koskevia yhteisön suuntaviivoja. Ensimmäinen edellytys pelastus- ja rakenneuudistustuen saamiselle on, että yritystä on voitava pitää kyseisissä suuntaviivoissa tarkoitettuna vaikeuksissa olevana yrityksenä (38). Komission saatavilla olevista tiedoista ei voida päätellä, että yritys olisi tuen myöntämisajankohtana ollut vaikeuksissa kyseisissä suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla. GfW joutui vaikeuksiin vasta vuotta myöhemmin markkinoiden romahdettua.
(143)
Komissio haluaa joka tapauksessa korostaa, että täyttääkseen komissiota kohtaan olevan yhteistyövelvollisuutensa asianomaisen jäsenvaltion on toimitettava kaikki tiedot, joiden perusteella komissio voi varmistaa, että haetun poikkeuksen edellytykset täyttyvät (39). Tässä tapauksessa Saksa ei ole toimittanut riittäviä tietoja, joiden perusteella komissio voisi tarkastella tietoja kyseisten suuntaviivojen kannalta. Saksa ei ole myöskään toimittanut riittäviä asiakirjoja, joiden perusteella komissio voisi arvioida tukea johdanto-osan 126 kappaleessa mainittujen muiden sisämarkkinoille soveltuvien tukimuotojen valossa, vaikka komissio viittaa tähän menettelyn aloittamista koskevan päätöksen 44 kohdassa.
(144)
Tukitoimenpiteitä, joiden sisämarkkinoille soveltuvuutta on arvioitava suoraan SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, on arvioitava suppeasti. On osoitettava selkeästi, että tukitoimenpiteen myönteiset vaikutukset ovat suurempia kuin ne kielteiset vaikutukset, joita tuella voisi olla kilpailuun ja sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan. Yksinomaan tuottajien taloudellisen aseman parantamiseen tarkoitettujen yksipuolisten valtiontukien, jotka eivät millään tavoin edistä alan kehitystä, ei katsota täyttävän näitä vaatimuksia, joten ne katsotaan toimintatueksi, joka ei sovellu sisämarkkinoille.
(145)
Edellä esitetyistä syistä GfW:lle lainaan sisältyvän tukiosan muodossa myönnetty tuki ei täytä yhdenkään 107 artiklan 3 kohdassa määrätyn poikkeuksen edellytyksiä. Sen vuoksi se on sisämarkkinoille soveltumatonta tukea.
(146)
Tukeen ei voida soveltaa mitään muita SEUT-sopimuksen 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisia poikkeuksia.
VII. PÄÄTELMÄT
(147)
Edellä esitetyistä syistä komissio on sitä mieltä, että GfW:lle myönnettyä lainaa ei voida pitää sisämarkkinoille soveltuvana. Komissio toteaa myös, että Saksa on pannut tukitoimenpiteen täytäntöön sääntöjenvastaisesti.
(148)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo, että myöhemmin toteutettu saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan sekä saatavista ja tulevista korkomaksuista luopuminen ei ole GfW:lle eikä viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä valtiontukea.
(149)
Edellä esitetyistä syistä komissio katsoo, että rypäleen puristemehun hankinta tapahtui markkinahintaan ja tavanomaisen liiketoimintakäytännön mukaisesti eikä sen vuoksi ole viinitiloille ja kauppiaille myönnettyä valtiontukea.
(150)
Silloin kun todetaan, että sääntöjenvastaisesti myönnetty valtiontuki ei sovellu sisämarkkinoille, tuki olisi luonnollisesti perittävä takaisin, jotta kilpailutilanne voitaisiin mahdollisimman nopeasti palauttaa sellaiseksi kuin se oli ennen tuen olemassaoloa.
(151)
Koska GfW:llä ei ole oikeudellista seuraajaa, takaisinperintä ei ole vakiintuneen oikeuskäytännön (40) mukaisesti mahdollista,
ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
1 artikla
Valtiontuki, jonka Saksan valtio on sääntöjenvastaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohtaa rikkoen myöntänyt Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH -yhtiölle ja joka vastaa määrältään GfW:lle myönnetystä lainasta perityn koron ja sellaisen markkinakoron välistä erotusta, johon on lisätty riskipreemio, joka lainasta olisi pitänyt veloittaa, ei sovellu sisämarkkinoille.
2 artikla
WAK:n toteuttama saatavien asettaminen etuoikeudeltaan huonompaan asemaan ja saatavista luopuminen ei ole Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea viinitiloille ja kauppiaille.
3 artikla
GfW:n vuonna 1999 suorittama rypäleen puristemehun hankinta ei ole Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea viinitiloille ja kauppiaille.
4 artikla
Saksan ei tarvitse periä 1 artiklassa tarkoitettua tukea takaisin tuensaajalta, koska tuensaaja on maksukyvytön, lakkautettu ja poistettu kaupparekisteristä, eikä sillä ole oikeudellista seuraajaa.
5 artikla
Tämä päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle.
Tehty Brysselissä 29 päivänä kesäkuuta 2011.