РЕШЕНИЕ НА КОМИСИЯТА
от 29 юни 2011 година
относно държавна помощ № SA.14554 (C 7/04) предоставена от Германия на Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино)
(нотифицирано под номер C(2011) 4426)
(само текстът на немски език е автентичен)
(2012/268/ЕС)
ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз, и по-специално член 108, параграф 2, алинея първа от него (1),
като покани заинтересованите страни да внесат становищата си в съответствие с посочената по-горе разпоредба (2),
като има предвид, че:
I. ПРОЦЕДУРА
(1)
След жалба, получена на 10 май 2001 г. Комисията изпрати писмено запитване до Федерална република Германия на 9 ноември 2001 г. Уведомлението за мярката е изпратено с писмо от 5 март 2002 г. в отговор на запитването на Комисията и получено на 8 март 2002 г. Тъй като по това време мярката вече е била осъществена, тя е включена в списъка на схеми за помощ, за които не са представени уведомления (помощ № NN 159/02).
(2)
Допълнителна информация е изпратена от Германия с писмо от 20 ноември 2002 г., получено на 25 ноември 2002 г., с писмо от 28 април 2003 г., получено на 2 май 2003 г., с писмо от 27 май 2003 г., получено на 28 май 2003 г., и с факс от 2 октомври 2003 г.
(3)
С писмо SG-Greffe (2004) D/200645 от 19 февруари 2004 г. Комисията уведоми Германия за решението си да открие процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 от Договора за функционирането на Европейския съюз, относно помощта.
(4)
Решението на Комисията да открие процедурата беше публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (3). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(5)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни (4).
(6)
Германия представи на Комисията становището си с писмо от 18 март 2004 г., регистрирано като получено на 23 март 2004 г. Мнения бяха представени допълнително с писмо от 10 януари 2006 г., регистрирано на 10 януари 2006 г., и с писмо от 13 юли 2007 г., регистрирано на 16 юли 2007 г.
(7)
С писмо SG-Greffe (2008) D/206430 от 21 октомври 2008 г. Комисията уведомява Германия за решението си да удължи процедурата, открита съгласно член 108, параграф 2 от ДФЕС относно помощта.
(8)
Решението на Комисията за удължаване на процедурата е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (5). Комисията покани заинтересованите страни да внесат своите становища относно помощта.
(9)
Комисията не получи становища от заинтересовани страни.
(10)
След искане от 17 ноември 2008 г. за удължаване на срока, прието от Комисията на 21 ноември 2008 г., Германия представи на Комисията становището си с писмо от 23 декември 2008 г., регистрирано на 5 януари 2009 г.
II. ПОДРОБНО ОПИСАНИЕ НА ПОМОЩТА
II.1. Наименование на мярката
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [заем за Gesellschaft für Weinabsatz (компания за търговия с вино) и последващо опрощаване на задълженията]
II.2. Правно основание
(12)
Мярката е осъществена въз основа на договорно споразумение между Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Фонд за възстановяване на лозарските райони в Райнланд-Пфалц, WAK) и Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (компания за търговия с вино от Пфалц, GfW).
II.3. Цел
(13)
Целта е да се отпусне заем на GfW за закупуване на гроздова мъст от лозарски предприятия и търговци. Като обезпечение са договорени гарантирани активи. Въпросните активи са предмет също така на клаузи с различни степени на запазване на правото на собственост (Eigentumsvorbehalt) от лозарските предприятия и търговците (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) под формата на запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, препродажба с прехвърляне на вземането за цената или запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания. Задълженията се опрощават, когато GfW изпада във финансови затруднения поради рязкото спадане на пазарните цени.
II.4. Публичен орган
(14)
WAK е публичноправно дружество от федерална провинция Райнланд-Пфалц, регистрирано в град Майнц. В рамките на лозарския сектор то функционира по начин, сходен с банка. Обичайната дейност на WAK се състои в отпускане на заеми за препарцелиране на земи. WAK се финансира от вноски, такси, заеми и безвъзмездни средства (член 8, параграф 1 от Weinbergsaufbaugesetz [Закон за развитие на лозарските предприятия]).
II.5. Бенефициери
(15)
Бенефициер на мярката е било GfW, на което е отпуснат заем от WAK при условия, които не отговарят на пазарните.
(16)
GfW е било дъщерно предприятие, изцяло притежавано от Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd (Асоциация на земеделските производители и лозарските предприятия от южен Райнланд-Пфалц). Учредено е през 1984 г. за търговия с вино, като предметът му на дейност се състои в производство и търговия с пенливо вино, гроздов сок, гроздово желе, гроздов спирт и бренди. GfW предоставя така също услуги на лозарските предприятия във връзка с мерки по дестилацията. Споменатите мерки по дестилацията включват мерките, обхванати от общата организация на пазарите (6), и дестилацията, финансирана от държавата, която обикновено се извършва въз основа на решения на Съвета (7). Във връзка с това GfW консултира дребни винопроизводители и организира транспорта на виното до дестилационните предприятия.
(17)
Други възможни бенефициери са лозарските предприятия и търговците, от които GfW получи възможност да закупи мъст благодарение на заема и които не опростиха нито едно от задълженията на GfW, когато WAK реши да направи това при изпадането на GfW във финансово затруднение.
II.6. Контекст на помощта
(18)
През 1999 г. GfW закупува 44 милиона литра мъст със заема от WAK в размер на 15 302 696,25 EUR и свои собствени средства. 60 % от гроздовата мъст е с най-малко 60 градуса по Oechsle и средно 81 градуса по Oechsle. 40 % от тази мъст, която представлява мъст за обикновено трапезно вино с най-малко 44 градуса по Oechsle, е закупена с цел печалба от изгодните условия на превантивна дестилация. За цялото количество закупена мъст е платена средна цена от 0,38 EUR на литър. Готово вино не е закупувано. Закупуването е извършено на базата на клаузи за запазване на правото на собственост запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на всички вземания. В същото време тези гарантирани активи са договорени като обезпечение за WAK.
(19)
Според представената от Германия информация бизнес планът на GfW е предвиждал възползване от възможностите за дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 за 40 % от гроздовата мъст и преработване на 60 % от мъстта в базово вино за производството на пенливо вино и продажба на производители на пенливо вино. Освен това GfW е планирало да задържи 20 % от базовото вино за срок от девет месеца до една година преди да бъде продадено на пазара като базово вино за производството на пенливо вино, с цел да се възползва от субсидиите от ЕС за съхранение на вино съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87.
(20)
На 11 ноември 1999 г. лозарските предприятия и търговци получават авансово плащане на 80 % от покупната цена. Авансово са платени средно по 0,31 EUR на литър.
(21)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация. С оглед на понижението на цените на пазара на базово вино в края на 1999 г. GfW решава изобщо да не продава базово вино през тази година, а да изчака възстановяването на пазара през 2000 г.
(22)
През 2000 г., поради сравнително изобилната реколта и намаляващите продажби на пенливо вино, пазарът на бяло вино претърпява дори още по-голям срив (в някои случаи средните цени спадат с до 0,20 EUR). Много от виното в бъчви, което все още се съхранява, е трябвало да бъде изпратено отново за дестилация.
(23)
В резултат на изменение на общата организация на пазара на вино, прието през 1999 г. и влязло в сила на 1 август 2000 г. превантивната дестилация съгласно Регламент (ЕИО) № 822/87 е заменена с дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки съгласно Регламент (ЕО) № 1493/1999. Условията са били значително по-лоши и е могло да се постигне само около половината от предишната цена за превантивна дестилация от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(24)
След резкия спад в цените през 2000 г. за GfW е невъзможно да реализира очакваните печалби нито на пазара на вино, нито от дестилация за снабдяване на пазара на спиртни напитки. В резултат на това балансовата стойност на запасите на GfW е трябвало да бъде значително намалена, а оттам пасивите на GfW са превишили неговите активи.
(25)
Предвид гореописаните търговски проблеми е изготвен междинен финансов отчет за годината до 31 октомври 2000 г., който е проверен от одитор. Към 31 октомври 2000 г. пасивите на GfW (15 670 155 EUR) превишават текущите му активи (9 886 856 EUR) с 5 783 299 EUR. Пасивите на GfW към тази дата са представени в таблицата по-долу. Според доклад, изготвен от Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH, GfW много скоро би било изправено пред производство по обявяване в несъстоятелност поради факта, че пасивите му превишават неговите активи, ако не се предприемат никакви мерки за предотвратяването на това.
(26)
Таблица 1
(в EUR)
Задължения към
Сума
WAK
10 150 959
Финансови институции
726 892
Доставчици
218 460
Лозарски предприятия и търговци
4 355 581
Други
218 263
Общо
15 670 155
(27)
Според §19 от Германския закон за несъстоятелността (Insolvenzordnung), ако пасивите на едно дружество превишават неговите активи, това е причина за откриване на производство по обявяване в несъстоятелност. Поради тази причина Изпълнителният съвет на GfW, в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, е задължен да представи заявление за откриване на производството по несъстоятелност в рамките на три седмици от изпадането в състояние, в което пасивите му превишават неговите активи.
(28)
Поради заплахата от несъстоятелност GfW иска от някои кредитори (WAK, лозарските предприятия и около 130 търговеца, обвързани с покупката, описана в съображение 18) да опростят част от неуредените му задължения, за да може дружеството да продължи да търгува. По отношение на лозарските предприятия и търговците опрощаването е трябвало да обхване 90 % от неуредените задължения, което означава, че те биха получили още само около 2 % от договорената покупна цена. Оставащият дефицит е трябвало да бъде елиминиран чрез необходимата промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване на задължения от страна на WAK.
(29)
В качеството си на главен кредитор (вж. таблица 1) с гаранции от по-заден ред, WAK има значителен интерес да бъде избягнато предстоящото обявяване в несъстоятелност. По тази причина последното се опитва да убеди лозарските предприятия и търговци да се съгласят с опрощаването на част от задълженията към тях. WAK подписва също така писмено споразумение с GfW на 4 декември 2000, в което се съгласява да остави на по-заден ред част от неуредените си задължения, съответстващи на дефицита на GfW, в полза на останалите кредитори. Окончателният размер на вземанията с променена поредност е щял да бъде определен едва след получаване на декларациите за опрощаване на задължения от лозарските предприятия и от търговците, така че размерът на вземанията с променена поредност да се сведе до минимум. Договорено е също така, че, ако избягването на производство по несъстоятелност на по-късен етап се окаже необходимо, WAK да опрости задължения в същия размер, каквато е и сумата на задълженията, чиято поредност е променена в полза на другите кредитори.
(30)
1 700 от общо 2 700 лозарски предприятия и търговци декларират своята готовност да опростят 90 % от оставащите задължения към тях, което съответства на около 60 % от неуредените задължения на групата като цяло. Останалите лозарски предприятия и търговци обаче или изрично отхвърлят предложението, или не отговарят на искането. Ясно е, че някои от тях са решили да не опрощават задълженията към тях, поради своите гаранции от по-преден ред, а някои от тях са продължили задържането на собствеността и вече са получили авансово плащане на 80 % от договорената цена. Това означава, че в случай на производство по несъстоятелност постъпленията им биха били по-високи от предложените 2 % от договорената покупна цена.
(31)
Освен това много от лозарските предприятия и търговците подават жалби срещу GfW и тези жалби са разгледани от съда, който предлага споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Аналогични споразумения за уреждане на задълженията са предложени от други съдилища и, като има предвид това, GfW вече не може да очаква, че другите лозарски предприятия и търговци ще се съгласят да се откажат от 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %.
(32)
§ 305a от Германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на уреждането на дългове се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след началото на преговорите по извънсъдебното уреждане на спора.
(33)
По тази причина, противно на първоначалното си намерение, GfW вече не може да иска от лозарските предприятия и търговците да опростят каквато и да било част от задълженията му към тях. Вместо това, GfW подписва споразумение с WAK на 21 февруари 2001 г., в което се казва, че WAK е съгласен да покрие изцяло дефицита на GfW от 2000 г., като опрости 5 005 441,60 EUR от неговите задължения. През периода 1 януари 2001 г. - 31 декември 2001 г. няма да се начислява лихва по оставащия кредит. В споразумението се предвижда също така, че оставащите задължения към лозарските предприятия и търговците ще бъдат уредени изцяло. По този начин е осигурена гаранция за задълженията към WAK, чиято поредност не е променена, положението с дефицита е поправено, за момента производството по несъстоятелност е избягнато и GfW може да продължи да осъществява своята дейност.
(34)
През периода 1 ноември 2000 г. - 31 декември 2000 г. GfW извършва погасявания на заема от WAK в размер на 1 440 446,92 EUR. През периода 2001-2005 г. GfW продължава да функционира и извършва редовни погасявания по своя заем от WAK на обща стойност 3 728 969,40 EUR. Освен това през 2001 г. GfW извършва плащания на лихва към WAK в общ размер на 149 757,16 EUR.
(35)
Поради спад в оборота в обичайните сфери на дейност на GfW, както и недостатъчната капитализация, дружеството решава да преустанови цялата си дейност и да бъде ликвидирано до 31 декември 2004 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR.
(36)
В крайна сметка GfW е прекратено, считано от 1 юни 2005 г., и заличено от търговския регистър през 2006 г. Няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което помощта би могла да се възстанови.
(37)
До 31 декември 2005 г. са погасени 9 897 154,65 EUR от заема и са извършени плащания на лихви в размер на 793 994,99 EUR. След ликвидацията оставащите активи на GfW (87 079,79 EUR), останалите неуредени задължения към WAK в размер на около 313 000 EUR са обявени за невъзстановими и са отписани. Следователно частта от заема, която не е възстановена, възлиза общо на 5 318 441,60 EUR (първоначалното опрощаване на задълженията в размер на 5 005 441,60 EUR плюс неуредените задължения от 313 000 EUR след ликвидацията).
II.7. Характер и интензитет на помощта
(38)
Заемът от WAK за GfW в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат на няколко вноски през 1999 г. за срок от 12-18 месеца:
(в EUR)
11.11.1999 г.
5 936 061,62
25.11.1999 г.
6 868 777,04
1.12.1999 г.
585 429,72
13.12.1999 г.
112 110,66
17.12.1999 г.
1 800 317,21
Общо
15 302 696,25
(39)
Начисляваните лихви са следните:
4-то тримесечие 1999 г.
3,28 %
1-во тримесечие на 2000 г.
3,51 %
2-ро тримесечие 2000 г.
4,15 %
3-то тримесечие 2000 г.
4,80 %
4-то тримесечие 2000 г.
5,15 %
2001
4,55 %-5,25 %
(40)
На 11 ноември 1999 доставчиците получават авансово плащане на 80 % от договорената цена. Освен това, в резултат на продължителното задържане на собствеността, предвидено за някои доставчици, което не се преустановява при преработка или смесване, част от запасите са използвани за обезпечаване на оставащите задължения в размер на 20 % към тези доставчици. Запасите са използвани също така като обезпечение за WAK. Поради запазването на правото на собственост обаче правата на WAK върху част от запасите са с по-заден ред до момента на погасяване на всички вземания. Следователно GfW и неговите кредитори, от които WAK е основният, носят по-значителен риск от колебания на цените.
(41)
По отпуснатия от WAK заем на GfW се плаща само ограничена лихва: от 11 ноември 1999 г. до 31 декември 1999 г. (в размер на 3,28 %), от 1 януари 2000 г. до 31 декември 2000 г. (3,51 % - 5,15 %) и от 1 януари 2001 г. до 31 декември 2001 г. (4,55 % - 5,25 %). След 31 декември 2001 г. не са начислявани повече лихви.
(42)
Като се има предвид рискът, поет от WAK с отпускането на парични средства на GfW, върху редовния лихвен процент е трябвало да бъде начислена значителна премия за риск. Тъй като към лихвения процент не е била добавена такава премия, следователно към момента на отпускане на заема има елемент на помощ. Този елемент на помощ може да се изчисли като разликата между начисления лихвен процент и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е трябвало да бъде начислена.
(43)
Според Известието на Комисията относно метода за определяне на референтната ставка и размера на сконтовия процент (8), изменено от Известие на Комисията за техническа корекция на метода за определяне на референтния и сконтовия лихвен процент (9), приложимо през въпросния период, базисната референтна ставка за Германия е между 5,23 % и 6,33 %. По смисъла на известието определената референтна ставка е базисна ставка и може да бъде повишавана, при положение че има значителен риск (например едно предприятие е в лошо икономическо състояние или когато обикновено изискваната от банките гаранция не бъде предоставена). В тези случаи премията може да достигне до 400 базисни точки или повече, ако никоя частна банка не се съгласи да отпусне съответния заем.
(44)
Според Германия лихвените проценти, начислявани от германските банки през същия период за аналогични кредити, са между 5,25 % и 6,50 % (VR-Bank Südliche Wеinstrasse e.G.) и 5,40 % и 6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Продължителност на мярката
(45)
Еднократна мярка.
II.9. Причини за откриване на официалната процедура по разследване
(46)
Комисията откри официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 от ДФЕС поради подозрения, че съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията би могло да представлява държавна помощ по смисъла на член 107 от ДФЕС.
(47)
Въз основа на информацията, която е на разположение към момента на откриване на официалната процедура по разследване, Комисията по-специално разгледа дали съгласието за промяна в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били направени в съответствие с критерия за частния кредитор.
(48)
Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор. По отношение на разглеждания случай GfW има задължения към частни кредитори в размер на 5,5 милиона EUR към 31 октомври 2000 г., но нито един от тях не е опростил задълженията към него. Докладът на независимия одитор показва, че има икономически смисъл в това WAK да се съгласи на промяна в поредността на вземанията и да опрости част от задълженията към него, но не обяснява защо нито един от другите кредитори не е бил готов от своя страна да опрости задълженията.
(49)
При откриването на официалната процедура по разследване Комисията стигна до заключението, че към момента на откриване на процедурата не би могло да се изключи, че промяната в поредността на вземанията и опрощаването на задълженията от страна на WAK (заема, отпуснат на GfW, и бъдещите лихвени плащания по този заем), не са извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, тъй като изглеждат по-високи от абсолютно необходимото и прекомерно много облагодетелстват не само GfW, но също така и другите кредитори (основно лозарските предприятия и търговците), към които задълженията са били изплатени изцяло.
(50)
След това откритата официална процедура по разследване е разширена с оглед включване и отпускането на заема. По-специално съмнения са изразени по отношение на това дали отпускането на заема е направено при пазарни условия (не е начислена премия за риск) и с достатъчно обезпечение.
(51)
В разширената официална процедура по разследване отново е изразено съмнение по отношение на евентуална помощ за лозарските предприятия и търговци. Според наличната към дадения момент информация изглежда, че заплатената за гроздовата мъст цена е над пазарната, че целта на сделката е не да се увеличат до максимум печалбите, а да се подпомогне пазарът на вино и мъст, както и че предоставените гаранции на лозарските предприятия и търговци според договора за продажба са по-изгодни в сравнение с такива при нормални обстоятелства.
(52)
Съмнението относно цената е засилено от документи, предоставени от Германия след първото откриване на процедурата, които показаха колебания в цената на литър трапезно вино (без ДДС) през 1999 г. в района Райнланд-Пфалц от най-малко 0,26 EUR (октомври - ноември) до 0,30 EUR (юни - септември), 0,35 EUR (април) и най-много 1,10 EUR (февруари, юни, ноември, декември). Следователно минималната пазарна цена, която би могла да бъде постигната за трапезно вино към момента на отпускане на заема, е 0,26 EUR на литър.
(53)
По тази причина средната покупна цена от 0,38 EUR на литър изглежда над най-ниската пазарна цена около 0,26 EUR на литър.
III. ЖАЛБИ И ИНФОРМАЦИЯ ОТ ТРЕТИ СТРАНИ
(54)
Комисията получи информация, че горепосоченото опрощаване на задълженията е било финансирано със средства на WAK. Твърди се, че поради понижената капиталова база на WAK в качеството си на публичен орган, който финансира WAK, федералната провинция Райнланд-Пфалц е проучила възможността за капиталова инжекция, но в крайна сметка е решила да не го прави.
(55)
Комисията получи жалба с твърдения за наличието на държавна помощ в опрощаването на задължения от страна на WAK. Жалбоподателят заявява, че GfW е участвало в конкуренцията за продажба на винени дестилати и в резултат на опрощаването в полза на това дружество, конкурентите му ще имат значителни проблеми при продажбата на собствените си продукти. Жалбоподателят представи няколко статии от вестници с информация за опрощаването на задълженията от страна на WAK в полза на GfW.
(56)
Същият жалбоподател препраща така също писмо, което е получил от прокуратурата в Kaiserslautern (централна служба за икономически престъпления) в отговор на изпратено до тях негово писмо. В писмото от прокуратурата в Kaiserslautern се обобщава получената от жалбоподателя под формата на статии от вестници и твърдения информация, като жалбоподателят се уведомява, че въз основа на получената информация няма основания за откриване на досъдебно производство.
IV. МНЕНИЯ НА ЗАИНТЕРЕСОВАНИТЕ СТРАНИ
(57)
В рамките на официалните процедури по разследване Комисията не е получила каквито и да било становища.
(58)
Повторните писма от жалбоподателя след първоначалното откриване на процедурата не съдържат никакви нови факти или аргументи.
V. МНЕНИЕ НА ГЕРМАНИЯ
V.1. Елемент на помощ към момента на отпускане на заема
(59)
Германия е представила подробна информация за условията по отпуснатия от WAK заем на GfW, която е включена в описанието на мярката в раздел II.
(60)
В представените от нея становища Германия се съгласява, че лихвата, начислена от WAK по отпуснатия на GfW заем, е била по-ниска от пазарния процент. Германия признава, че разликата между пазарния процент и начисления лихвен процент представлява помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(61)
Германия също предоставя доказателства, че GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (10), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(62)
Германия уверява, че предоставеното от GfW запазване правото на собственост до погасяване на вземането, запазване на правото на собственост при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазването на правото на собственост до погасяване на всички вземания във връзка с продажбата на гроздова мъст е отговаряло на обичайната стопанска практика. Германия уверява също така, че приемането на гарантираните активи като обезпечение въпреки запазването на правото на собственост, какъвто е случаят с WAK при отпускането на заема на GfW, също отговаря на обичайната стопанска практика.
(63)
Освен това Германия твърди, че закупуването на гроздова мъст от GfW през есента на 1999 г. е било извършено по пазарна цена, тъй като 60 % от закупената мъст е била висококачествена мъст (с минимум 60 градуса по Oechsle), а не мъст за обикновено трапезно вино, както е допуснато при откриването на процедурата. Според Германия изискванията за качество на гроздовата мъст при производството на пенливо вино са по-високи от изискванията при трапезно вино (съответно минимум 60 и 44 градуса по Oechsle). Останалите 40 % от гроздовата мъст е била мъст за обикновено трапезно вино, закупена с цел извличане на полза от изгодните условия на превантивната дестилация.
(64)
В своето становище Германия подчертава, че пазарната концепция на GfW за 60 % от запасите включва закупуването на висококачествена мъст в големи количества и последващото ѝ преработване в еднородни партиди от базово вино за производството на пенливо вино в съответствие с изискванията на винарните за еднородност и качество. Базовото вино за производство на пенливо вино изисква ниско съдържание на SO2 и високо съдържание на плодови киселини. Това би могло да се постигне само ако гроздовата мъст се закупи през периода на есенните продажби и GfW само преработи мъстта в базово вино.
(65)
Според предоставената от Германия информация за пазара на базово вино за пенливо вино, базовата цена, плащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст.
(66)
В този контекст Германия насочва вниманието към съответния пазар. Според нея пазарната цена за обикновено трапезно вино не може да се възприема като еталон за тези 60 % от запаса, тъй като съответният пазар за GfW не е пазарът на обикновено трапезно вино, а пазарът на по-висококачествено базово вино, което да се използва за производството на пенливо вино. Германия се позовава също така на теорията за заменяемост на търсенето, при която се изтъква, че два продукта не се търгуват на един и същ пазар, ако единият не може да бъде заместен от другия, дори цената на единия да се промени. В разглеждания случай специфичните изисквания към гроздовата мъст и базовото вино за производството на пенливо вино не позволяват заместването им с мъст за обикновено трапезно вино или трапезно вино, дори и цената на трапезното вино значително да намалее. Следователно понижението в цената на трапезното вино няма да окаже въздействие върху цената на гроздовата мъст за производството на пенливо вино, защото те не са взаимозаменяеми.
(67)
Според статистическите данни за вноса на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за периода 1998-2001 г. внесеното бяло вино, което благодарение на високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е било с пазарна цена от 0,38 EUR на литър, която е значително по-висока от цената 0,26 EUR на литър, посочвана за трапезно вино. В становището си Германия заключва, че съществуват два отделни пазара - един на обикновено трапезно вино и гроздова мъст за трапезно вино и друг пазар за висококачествено базово вино и висококачествена гроздова мъст за производството на пенливо вино.
(68)
Според Германия по тази причина следва да се заключи, че съответният пазар за виното, което не е изпратено за дестилация, е пазарът на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино, на който достигнатите цени са много по-високи (0,38 EUR на литър), а не пазарната цена на обикновеното трапезно вино (0,26 EUR на литър). Поради това Германия твърди, че платената от GfW цена за гроздова мъст е отговаряла на пазарната цена на съответния пазар и е включвала нормален марж на печалбата.
(69)
В допълнение GfW е планирало да участва в програмите на ЕС за съхранение и дестилация (GfW преди това вече е предлагало такива услуги на лозарите). Съгласно програмата за съхранение се плащат по 0,06 EUR на литър за 20 % от запасите, които по-късно следва да бъдат продадени като базово вино за производството на пенливо вино. Съгласно програмата за дестилация са плащани 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър за 40 % от запасите, изпратени за дестилация.
(70)
Според становището на Германия е било възможно от тези дейности да се извлече полза, когато WAK е отпуснал заема на GfW. От една страна, GfW е възнамерявало да използва 40 % от закупената мъст за превантивна дестилация през декември 1999 г. при цена на дестилацията, която значително надвишава покупната (0,50 EUR - 0,55 EUR на литър). От друга страна, според прогнозите производителите на пенливо вино биха платили относително добри цени (между 0,36 EUR и 0,41 EUR на литър) за големи партиди еднородно базово вино с гарантирано качество. Германия твърди, че GfW би могло да постигне средни приходи от продажби в размер на 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър, което е доста над средната стойност от 0,38 EUR на литър, заплатени на лозарските предприятия и търговци.
(71)
Планирането е базирано на следните допускания за целеви цени:
Обем
Цена/литър в EUR
Дестилация 0,50-0,55
40 %
0,50-0,55
Субсидия на ЕС за съхранение на вино/мъст (1 година): 0,06 EUR/l и последваща продажба като базово вино за производството на пенливо вино
20 %
0,435
Продажба като базово вино за производството на пенливо вино
40 %
0,375
(72)
На база на тези допускания е очаквана средна продажна цена от 0,44 EUR - 0,46 EUR на литър.
(73)
Горепосочената прогноза за продажби води до следното изчисление на печалбата:
Цена/литър в EUR
Покупна цена и преработка
0,37-0,38
Приход от продажба на базово вино за производството на пенливо вино, дестилация, субсидии за съхранение
0,44-0,46
Очаквана печалба
0,06-0,09
(74)
На базата на общ обем от около 44 милиона литра е очаквана обща печалба от около 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(75)
Германия заявява също така, че пазарната цена на трапезното вино, посочена от Европейската комисия в решенията за откриване на процедурата (0,26 EUR на литър), е най-ниската котировка за ноември 1999 г. за трапезно вино. Пълната котировка за ноември 1999 г. е пазарна цена между 0,26 EUR и 0,56 EUR на литър. Освен това посоченият диапазон е пълният ценови диапазон за цялата 1999 г. За 2000 г. ценовият диапазон е между 0,20 EUR и 0,41 EUR на литър. Германия подчертава също така, че 60 % от гроздовата мъст, закупена от GfW, е била средно 81 градуса по Oechsle, което е много повече от изискването за трапезно вино - 44 градуса - и това, разбира се, е било отразено в цената, заплатена от GfW за гроздовата мъст.
V.2. Елемент на помощ към момента на промяна на поредността на вземанията в полза на частните кредитори и опрощаване на задълженията
(76)
Според Германия след изготвянето на междинен финансов отчет през ноември 2000 г. е установено, че GfW е изправено пред несъстоятелност. Тогава GfW има дефицит от около 6 милиона EUR, което е било потвърдено при изготвянето на годишния финансов отчет за 2000 г. Причината за дефицита е, че стойността на запасите, които все още са притежание на GfW, е намаляла вследствие на значителния рязък спад в пазарните цени, което означава, че GfW е могло да продаде своите запаси само на по-ниска цена от първоначално предвидената.
(77)
Според представената от Германия информация към 31 октомври 2000 г. GfW все още има задължения към WAK в размер на около 10 милиона EUR. WAK е получил като обезщетение гарантирани активи на GfW, оценени на 5,7 милиона EUR към дадения момент. Те са били обект на запазване правото на собственост от лозарските предприятия и търговците до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, което според Германия би им осигурило привилегированост на вземанията в случай на несъстоятелност. Затова според Германия, ако е била открита процедура по несъстоятелност, GfW би трябвало да уреди плащането към лозарските предприятия и търговци на стойност от около 3,5 милиона EUR преди да могат да бъдат извършени плащания към който и да било друг кредитор.
(78)
С цел своевременно намиране на изход от тази ситуация на дефицит и избягване на откриването на процедура по несъстоятелност в съответствие с § 64 от закона за GmbH (стара версия) във връзка с § 19 от закона за несъстоятелността, са били необходими незабавни действия.
(79)
Германия отбелязва, че, като основен кредитор с обезпечение от по-заден ред, WAK е имал голям интерес да се избегне предстоящата несъстоятелност. Следователно той се е опитал да убеди лозарските предприятия и търговците да опростят част от задълженията към тях и на 4 декември 2000 г. се е договорил с GfW за следното:
-
съгласие за промяна в поредността на вземания в полза на другите кредитори в същия размер като дефицита, след като лозарските предприятия и търговците са се съгласили да опростят 90 % от оставащите задължения към тях,
-
опрощаване на задълженията, за които е договорена промяна в поредността, но само ако е необходимо.
(80)
Въпреки успешното начало на преговорите с по-голямата част от лозарските предприятия и търговците, които се съгласяват задълженията към тях да бъдат опростени, в крайна сметка GfW претърпява неуспех поради съгласуваните действия на някои от лозарските предприятия и търговци и техните адвокати. Те не желаели да опростят задълженията към тях поради по-благоприятното си положение по отношение на гаранциите в резултат на запазеното си право на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазеното си право на собственост до погасяване на всички вземания, и подали жалби. Тези жалби са разгледани от съда, откъдето са предложени споразумения за уреждане на задълженията. Според споразуменията GfW трябвало да плати 70 % от оставащите задължения, 30 % трябвало да бъдат опростени. Съдът решил също така, че GfW ще трябва да поеме 80 % от съдебните такси. Подобни споразумения за уреждане на задължения били предложени и от други съдилища. Предвид това за GfW повече не било възможно да очаква, че лозарските предприятия и търговците ще се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях. Освен това няколко лозарски предприятия и търговци тогава декларират, че ще изискат 100 % изплащане на оставащите 20 %. Фактът, че 1 700 от 2 700 лозарски предприятия и търговци вече били заявили, че биха опростили част от задълженията към тях, вече няма значение, тъй като § 305a от германския закон за несъстоятелността гласи, че извънсъдебното споразумение за избягване на производство по несъстоятелност се счита за неуспешно, когато дори един единствен кредитор реши да пристъпи към принудително изпълнение след започването на преговори за извънсъдебно уреждане на спора.
(81)
По тази причина на 21 февруари 2001 г. WAK се съгласява с GfW да покрие дефицита от 2000 г. като опрости 5 005 441,60 EUR от задълженията към него, като не се начислява лихва върху оставащия дълг за периода 1 януари 2001-31 декември 2001 г. и като бъдат изцяло уредени задълженията към лозарските предприятия и търговците. Така е гарантирано обезпечението на задълженията, за които не е договорена промяна на поредността. Дефицитът на GfW е отстранен, производството по несъстоятелност е избягнато и GfW е можело да продължи да функционира.
(82)
Германия твърди, че и промяната на поредността на вземанията, и опрощаването на задълженията отговарят на критерия за частния кредитор. В подкрепа на това твърдение Германия се позовава на съответната съдебна практика.
(83)
Опрощаване на част от задълженията може да е необходимо, за да се увеличи действително възстановената сума (11). Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум. Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (12). В решението си по делото HAMSA Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Първоинстанционният съд подчертава, че решаващ е статутът на кредитора като притежател на обезпечено, привилегировано или обикновено вземане, т.е. редът на гаранциите на различните кредитори. Първоинстанционният съд установява, че публичен кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база на задълбочена и мотивирана оценка на това колко би могъл да възстанови, на база на риска от ликвидация и също на шанса фирмата да възстанови своята жизнеспособност (13). Последно Германия се позовава на решението на Комисията по делото Huta Cynku, в което Комисията реши, че не съществува предимство и, следователно, държавна помощ, когато преструктурирането би довело да по-големи постъпления от ликвидацията (14).
(84)
На тази база Германия твърди, че с оглед на положението на WAK на основен кредитор и на по-задния ред на неговите гаранции в сравнение с лозарските предприятия и търговците, както съгласието за промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори, така и опрощаването на задълженията е било в съответствие с критерия за частния кредитор и не представлява държавна помощ. В случай на производство по несъстоятелност WAK би изгубил най-малко същата, а най-вероятно значително по-голяма сума от оставащото към него задължение.
(85)
WAK би могъл да има пълни гарантирани права върху оставащите запаси и би могъл да обезпечи по-голямо погасяване на оставащите задължения към него от погасяването в случай на несъстоятелност само ако избегне несъстоятелността на GfW и уреди оставащите задължения към лозарските предприятия и търговци.
(86)
От гледна точка на положението преди операцията, поведението на WAK според Германия е било правилно, особено предвид факта, че е успял да си осигури по-голямо погасяване, като е преобразувал по-задния ред на своето обезпечение в гаранция от първи ред и е избегнал предстоящата несъстоятелност на GfW. Според Германия в такава ситуация всяка частна банка би действала по същия начин.
(87)
Според германските органи резултатът от предварителната оценка на финансовите отчети на GfW би бил, че чрез запазването на GfW, WAK би могъл да получи погасяване на задължения в размер на 5 112 918,81 милиона EUR. От друга страна, ако GfW е започнало процедура по несъстоятелност, WAK би могъл единствено да получи погасяване на задължения в размер най-много на 2,4 милиона EUR. Това означава разлика от най-малко 2,7 милиона EUR.
(88)
Това се потвърждава от доклад от 3 февруари 2003 г., изготвен от независим одитор (15), поръчан от WAK и представен от германските органи. В доклада се стига до заключението, че е обосновано от икономическа гледна точка WAK да се съгласи с промяна на поредността на своите вземания в полза на другите кредитори, да опрости част от тези задължения в горепосочения размер и да опрости бъдещи плащания на лихви. Представените от Германия причини за тези заключения са както следва:
-
Ако WAK не беше променил поредността в полза на другите кредитори и опростил задълженията към него и лихвените плащания, GfW е трябвало да подаде заявление за обявяване в несъстоятелност и би било ликвидирано. Задълженията към WAK би трябвало да бъдат покрити от продажбата на запасите на GfW.
-
Ако дружеството е било ликвидирано, стойността на запасите на GfW би спаднала. Действителните постъпления от продажбата на запасите би била само около 50 % - 70 % от балансовата стойност. Следователно, при отчитане на гарантираните права, постъпленията биха възлезли на сума между 1,84 милиона EUR и 2,4 милиона EUR.
-
Производството по несъстоятелност е скъпоструващо.
-
Германският закон за несъстоятелността („InsO“) предвижда право на отделяне на продукти със запазено право на собственост от масата на несъстоятелността; изборът между изпълнението на договора и отделянето на активи обаче се определя от синдика (параграф 103 от InsO). Отделянето на активи е възможно само ако синдикът откаже да изпълни договор като в този случай кредиторът може да се оттегли от договора и да поиска отделяне на активите, а има право и на обезщетение за неизпълнението на договора. Авансовите плащания могат да бъдат приспаднати. В замяна на това GfW може да поиска възстановяване на вече извършените плащания, които могат да бъдат прихванати от обезщетението за неизпълнение на договора.
-
Обратно, след като WAK се съгласи да промени поредността на част от задълженията към него, от юридическа гледна точка е възможно GfW да избегне производството по несъстоятелност и, след като опрости част от задълженията и лихвените плащания, неуредените задължения към WAK да са в размер на 5,15 милиона EUR, които може да се очаква, че ще бъдат възстановени в резултат на факта, че GfW ще продължи да функционира.
-
Отбелязва се също така, че ако е било открито производство по несъстоятелност, погасяването по заема от 1 440 476,92 EUR, направено от GfW към WAK през периода 1 ноември - 31 декември 2000 г. би било оспорено от GfW съгласно правилата за несъстоятелност. Това би довело до задължаването на WAK да погаси тези средства.
(89)
Германия подчертава, че предварителната оценка показва, че вариантът с промяна на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаване е по-обоснован от икономическа гледна точка, тъй като получената сума чрез избягване на несъстоятелността на GfW е 4 670 517,65 EUR, т.е. по-голяма от максимума от 2,4 милиона EUR, който би могъл да бъде обезпечен при производството по несъстоятелност.
(90)
Германия стига до заключението, че тъй като промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията са били извършени в съответствие с критерия за частния кредитор, не е имало помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на промяната на поредността и опрощаването на задълженията от страна на WAK.
VI. ОЦЕНЯВАНЕ НА ПОМОЩТА
VI.1. Обща организация на пазара
(91)
До влизането в сила на Регламент (ЕО) № 479/2008 на Съвета от 29 април 2008 г. относно общата организация на пазара на вино (16) лозарството и винарството са уреждани с Регламент (ЕО) № 1493/1999. Член 71 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 гласи, че членове 87, 88 и 89 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, обхванати от него. Преди 31 юли 2000 г. лозарството и винопреработването бяха уредени чрез Регламент (ЕИО) № 822/87. Член 76 от Регламент (ЕИО) № 822/87 гласи, че членове 92, 93 и 94 от Договора (сега членове 107, 108 и 109 от ДФЕС) се прилагат за производството и търговията с продуктите, посочени в член 1 от регламента. Следователно въпросните мерки следва да бъдат разгледани в светлината на правилата за държавни помощи.
VI.2. Наличие на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС
(92)
Според член 107, параграф 1 от ДФЕС всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки, е забранена.
(93)
WAK е публичноправно дружество и се финансира отчасти със средства от федерална провинция Райнланд-Пфалц и отчасти от парафискални такси. Следователно мярката се финансира от ресурси на държава членка.
(94)
Помощта за дадено предприятие засяга търговията между държавите членки, когато въпросното предприятие функционира на пазар, отворен за търговия в рамките на Съюза (17). Търговията със земеделски продукти в рамките на Съюза е значителна. Следователно настоящата помощ може да засегне търговията между държавите членки (18).
(95)
Съдът е постановил, че за да се определи дали дадена държавна мярка представлява помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо също така да се установи дали предприятието получател извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия (19), и/или дали мярката е дала възможност на предприятието да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от своите собствени финансови ресурси (20). Това действително би било достатъчен признак за евентуално нарушение на конкуренцията (21).
VI.2.1. Наличие на помощ за Gesellschaft für Weinabsatz (GfW)
VI.2.1.а. Отпускането на заем от WAK
(96)
Заемът в размер на 15 302 696,25 EUR е отпуснат от WAK през есента на 1999 г. За срока на заема на GfW е начислена лихва в размер между 3,28 % и 5,25 %. Не е начислена премия за риск. Референтният процент за Германия през този период е между 5,23 % и 6,33 %.
(97)
Германия е съгласна със становището на Комисията, че отпускането на заема не е било по пазарни условия. Ако заемът е бил отпуснат при пазарни условия, би била начислена по-висока базова ставка и би била добавена премия за риск, като се има предвид ограничената гаранция, която обезпечението по заема предлага.
(98)
Може да се заключи, че отпуснатият заем на GfW съдържа елемент на държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, тъй като GfW е извлякло икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. Елементът на помощ се изчислява като разликата между начислената лихва и референтната ставка плюс подходяща премия за риск.
(99)
Евентуално предаване на помощ на правоприемници
(100)
Според Германия GfW е ликвидирано и прекратено, считано от 1 юни 2005 г. Всички останали запаси от другите сфери на дейност са били продадени. Всички постъпления се използват за погасяване на задълженията към WAK. С купувача (частно лице) е договорено, че стойността на всички оставащи запаси съгласно инвентарния опис към 31 декември 2004 г. ще бъде прехвърлена на WAK в края на 2005 г. Стойността би била първоначалната покупна цена от 79 579,79 EUR. GfW е заличено от търговския регистър през 2006 г. и няма нито правоприемник, нито каквото и да било юридическо лице, от което да може да се възстанови помощта. Следователно, съгласно установената съдебна практика (22), според Германия каквото и да било възстановяване е невъзможно.
(101)
Тъй като останалите активи на GfW са разпродадени, лицето, което ги е закупило, не е имало възможност да се възползва от помощта, отпусната на GfW. Въпреки това, тъй като лицето е заплатило първоначалната покупна цена и пазарът е претърпял рязък спад през изминалите години, ясно е, че заплатената от купувача цена е била най-малко пазарната цена. Следователно Комисията стига до заключението, че на купувача на оставащите запаси на GfW не е прехвърлена помощ. В същото време GfW повече не съществува и следователно няма помощ за възстановяване.
VI.2.1.б. Промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения от страна на WAK
(102)
Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задължения и на лихвени плащания са финансирани от собствени ресурси на WAK и съответен заем, изтеглен от WAK и следователно следва да се считат за финансирани с ресурси на държава членка.
(103)
С цел да се установи дали промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задължения и лихвени плащания представлява държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС, е необходимо да се установи дали GfW извлича икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и/или дали мярката е дала възможност на GfW да избегне поемането на разходи, които нормално би трябвало да заплати от собствените си финансови ресурси. Тази преценка трябва да се направи на база на критерия за частния кредитор. Чрез него се преценява дали при същите пазарни условия един частен кредитор би действал или е действал по същия начин както публичния кредитор.
(104)
Според установената съдебна практика може да е необходимо опрощаване на част от задължението, за да може да се увеличи действително възстановената сума. Един частен кредитор би действал по такъв начин, че да сведе своите загуби до минимум (23). Ако дадено задължение не е било гарантирано в достатъчна степен, споразумението за отлагане на погасяването би увеличило шансовете за погасяване без загуби, тъй като длъжникът ще има възможност да преодолее кризата и да подобри положението си (24).
(105)
В решението си по делото HAMSA (25) Първоинстанционният съд отхвърля дотогавашната практика на Комисията да изисква равен дял опрощаване на задълженията за частни и публични кредитори по отношение на дела им от дълга. Вместо това съдът установява, че критерият за частния кредитор може да се прилага така също, когато опрощаването е асиметрично при различните кредитори. Параграфи 168 и 169 от решението гласят:
„(168)
Когато една фирма, изправена пред значително влошаване на нейното финансово състояние, предложи на своите кредитори споразумение или поредица от споразумения за уреждане на дълга с оглед подобряване на положението ѝ и избягване на ликвидация, всеки от кредиторите трябва да вземе решение с оглед на предложената му сума в рамките на споменатото споразумение, от една страна, и сумата, която очаква, че ще може да си възстанови след евентуалната ликвидация на фирмата, от друга страна. Върху избора му влияят множество фактори, включително дали задълженията към кредитора са обезпечени, привилегировани или обикновени, характера и степента на всяка гаранция, която може да притежава, преценката му за шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност, както и сумата, която би получил в случай на ликвидация. Ако се окаже, например, че при ликвидация на фирмата стойността при реализация на активите ѝ би стигнала само за покриване на ипотеката и привилегированите задължения, обикновените задължения не биха имали стойност. В такъв случай приемането от един обикновен кредитор на анулиране на голяма част от задължението към него всъщност няма да бъде на загуба.
(169)
Следва, че ако няма информация за факторите, които определят съответните стойности на вариантите, предложени на кредиторите, фактът, че има явни разлики между дяловете, които различните кредитори са отписали, сам по себе си не обяснява причините, които са ги накарали да приемат предложеното опрощаване на дългове.“
(106)
Освен това по делото HAMSA (26) Първоинстанционният съд установи, че публичният кредитор действа като частен кредитор, когато решава да опрости част от задълженията към него на база подробна и мотивирана преценка на това колко би могъл да възстанови, какъв е рискът от ликвидация и какви са шансовете фирмата да възстанови своята жизнеспособност. Последно, в решението на Комисията по случая Huta Cynku (27) Комисията реши, че няма предимство - а оттам и държавна помощ - когато преструктурирането би осигурило по-големи постъпления, отколкото ликвидацията.
(107)
По отношение на цитираната по-горе съдебна практика, когато се преценява дали частният кредитор би действал или е действал по същия начин като WAK, е необходимо да се разгледат вариантите за WAK, когато е достигнато заключението, че GfW е изправено пред несъстоятелност, и какви биха били икономическите последици от тези варианти. Второ, необходимо е също така да се направи същата преценка за лозарските предприятия и търговците и после да се определи дали ситуацията, пред която е изправен WAK, може да бъде съпоставена и оценена на база на действията на лозарските предприятия и търговците.
(108)
След като е уведомен, че GfW е заплашено от несъстоятелност, WAK има два варианта. Той е могъл или да допусне откриването на производство по несъстоятелност, или да се опита да избегне това, като постигне споразумение с GfW, което да даде възможност на GfW да продължи да функционира. Въз основа на представената от Германия информация, подкрепена от изготвения от независим одитор доклад от 3 февруари 2003 г. (вж. съображение 88), според Германия икономическите последици от тези две решения са следните. Предварително, в случай на производство по несъстоятелност, WAK би могъл да очаква да си възстанови максимум 2,4 милиона EUR от задълженията към него. Ако WAK подпише споразумение с GfW, чрез което да опрости част от задълженията към него и по този начин да даде възможност на GfW да продължи на функционира, WAK предварително би могъл да очаква да възстанови около 5,1 милиона EUR от задълженията към него. Това означава разлика от 2,7 милиона EUR в полза на предоставянето на възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност. Дали лозарските предприятия и търговците са били склонни да направят същото, е имало съвсем слабо въздействие върху изчисленията на възстановяването, но не е могло да промени резултатите от съпоставянето на двата алтернативни варианта.
(109)
Прогнозата за сумата на възстановяването в случай на несъстоятелност в размер на 2,4 милиона EUR в доклада се базира на допускането на Германия, че задълженията към лозарските предприятия и търговците в размер на 4,4 милиона EUR би трябвало да бъдат уредени преди това към WAK. Въпреки това, според Европейската комисия, германският закон за несъстоятелността гласи, че само дългът към лозарските предприятия и търговците със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания би трябвало да бъде уреден преди дълговете към WAK. Останалите дългове би трябвало да са от същия ред като дълга към WAK. Собствените изчисления на Европейската комисия показват обаче, че дори в случай, че дълговете към WAK и към лозарските предприятия и търговците са от един и същи ред, WAK би могъл да очаква да възстанови най-много 4,7 милиона EUR в случай на несъстоятелност (на база на максимално общо възстановяване от 6,8 милиона EUR в случай на несъстоятелност WAK и лозарските предприятия биха получили погасяване пропорционално на дълговете към тях - 10 милиона EUR и 4,4 милиона EUR съответно за WAK и за лозарските предприятия и търговците). Следователно може да се заключи, че предварително по-благоприятният вариант за WAK би бил да даде възможност на GfW да избегне несъстоятелността.
(110)
Изчислението при лозарските предприятия и търговците, от друга страна, е съвсем различно. Първо, те вече са получили 80 % от плащането за доставените от тях стоки. Второ, според предложението от GfW те биха получили само 10 % от все още дължимите им 20 %. Всъщност това означава, че те биха получили допълнително 2 % от договорената покупна цена, ако подпишат споразумението. Това, разбира се, е по-малко отколкото биха могли да очакват при производство по несъстоятелност, независимо от реда на техните гаранции (запазване на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания). Те биха могли средно да очакват да получат 48 % от оставащите задължения към тях (2,1 милиона EUR от общо дължимите им 4,4 милиона EUR). Затова не е изненада, че някои от лозарските предприятия и търговци са отказали предложението на GfW. Трето, трябва да е било очевидно, че би било в интерес на WAK да опрости част от задълженията към него и да избегне несъстоятелността, дори лозарските предприятия и търговците да не направят това, което отново би дало възможност на лозарските предприятия и търговците да получат по-голям дял от оставащите задължения към тях от предложените 10 %. Четвърто, няколко от тях вече са били дали GfW на съд и той е отсъдил в тяхна полза, като е задължил GfW да уреди 80 % от оставащите задължения.
(111)
Може да се заключи, че въпреки факта, че лозарските предприятия, търговците и WAK всички са кредитори на GfW, вариантите и резултатите от тези варианти за WAK и за лозарските предприятия и търговците са били толкова различни, че въобще не са съпоставими. Фактът, че лозарските предприятия и търговците са избрали да не опростят задълженията към тях не трябва да се разглежда като отрицателен, когато се анализира дали WAK е действал в съответствие с критерия за частния кредитор.
(112)
Като прецени един спрямо друг различните варианти за WAK, Комисията стигна до заключението, че частичното съгласие за промяна на поредността на вземанията и за опрощаване на задълженията от 4 декември 2000 г. и 21 февруари 2001 г. в общ размер на 5 005 441,60 EUR и опрощаването на лихвени плащания, считано от 31 декември 2000 г. е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на критерия за частния кредитор. Промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията означават отсрочване на дълга, което е по-изгодно за кредитора в сравнение с ликвидацията. В съответствие с установената съдебна практика (28) публичният кредитор трябва да намери баланса между предимствата, свързани с получаването на предложената сума по плана за преструктуриране и сумата, която би могъл да възстанови чрез ликвидацията на фирмата. Следователно GfW не е получило никакво предимство, което не би получило при нормални пазарни условия и следователно на GfW не е отпусната държавна помощ в резултат на решението на WAK да промени поредността на вземанията си и опрости част от задълженията към него.
(113)
При откриването на процедурите са изразени съмнения дали WAK е ограничил промяната на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията до необходимия минимум. Според становището на Германия обаче WAK е опростил необходимия дял от задълженията към него, за да се покрие дефицита на GfW за 2000 г., което е било необходимо според германския закон за несъстоятелността (вж. съображение 25), за да се избегне производство по несъстоятелност и да се даде възможност на GfW да продължи да функционира. В първия договор (подписан на 4 декември 2000 г.) между GfW и WAK, за да избегне несъстоятелността на GfW, WAK се договаря с GfW да промени поредността на вземания в същия размер, какъвто е дефицита на GfW, след като лозарските предприятия и търговците се съгласят да опростят 90 % от оставащите задължения към тях и, ако е необходимо, да опрости сумата на задълженията, чиято поредност се е съгласил да промени (вж. съображения 79 и 80). Причината опрощаването да е в по-голям размер от първоначално очакваното е, че въпреки усилията на WAK и GfW да убедят лозарските предприятия и търговците да дадат своя принос като подпомогнат GfW да избегне несъстоятелността (вж. съображение 79 и 80 от становището на Германия), решението на лозарските предприятия и на търговците е да не опростят никаква част от задълженията към тях поради причините, посочени в съображение 110 по-горе. Както е посочено в съображение 108, решението на лозарските предприятия и на търговците да не опростят никаква част от оставащите задължения към тях е оказало само ограничено въздействие върху икономическата оценка на WAK и не е променило резултата от тази оценка: че от икономическа гледна точка за WAK е било по-изгодно да даде възможност на GfW да избегне производството по несъстоятелност.
(114)
По тази причина Комисията стигна до заключението, че частичното променяне на поредността на вземанията и опрощаване на задълженията от страна на WAK е било най-благоприятният вариант за WAK и, следователно, отговаря на принципа на частния кредитор и не следва да се счита за държавна помощ за GfW по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2. Наличие на помощ за лозарските предприятия и търговците
(115)
При откриването и последващото разширяване на официалната процедура по разследване бяха повдигнати въпроси относно евентуална помощ за лозарските предприятия и търговците. Първо, редът на гаранциите на лозарските предприятия и търговците, предоставени от GfW към момента на закупуване, изглежда относително преден и са изразени съмнения дали предоставеният ред на гаранциите действително е в съответствие с нормалната стопанска практика. Второ, по преценки платената цена за закупената гроздова мъст е била над пазарната цена. Трето, решението на лозарските предприятия и търговците да не опростят никакви задължения към тях, когато GfW е изправено пред несъстоятелност, е поставено под съмнение заедно с решението на WAK да промени поредността на и след това да опрости част от задълженията към него, макар че лозарските предприятия и търговците са решили да не опростят 90 % от оставащите задължения към тях (20 % от стойността на запасите).
VI.2.2.а. Ред на предоставената гаранция към момента на закупуване на гроздовата мъст
(116)
В становището си Германия е предоставила уверения, че запазването на правото на собственост до погасяване на вземането, при препродажба с прехвърляне на вземането за цената, както и запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, предоставено на различните лозарски предприятия и търговци във връзка със закупуването на мъст, всъщност е било в съответствие с нормалната стопанска практика. Това означава, че, макар че е предоставило на лозарските предприятия и на търговците гаранция от относително преден ред, особено на тези със запазване на правото на собственост до погасяване на всички вземания, това е било в съответствие с нормалната стопанска практика и не е било по-различно отколкото ако са сключили сделка с частен купувач.
(117)
Комисията се позовава на препоръките (29), представени от Федерацията на германските винарни и търговци на дребно на вино от Трир, Федерацията на германските търговци на вино от Майнц и Германската асоциация на лозарите от Бон (Der Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier, der Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz und der Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) на федералната служба за защита на конкуренцията в съответствие с § 22 ал. 3 т. 2 от Закона срещу ограничаването на конкуренцията (30). Първата версия на препоръките е внесена през 1990 г., а настоящата версия - през 2005 г. Според тези препоръки е ясно, че в случаи, в които в момента на прехвърляне на стоката не е платена цялата покупна цена, продавачът следва да запази правото си на собственост до заплащането на цялата цена. Редът на гаранциите, предоставени на лозарските предприятия и търговците в разглеждания случай предоставя различни степени на сигурност. Само тези със запазено право на собственост до погасяване на всички вземания са имали пълна гаранция за плащане. Това означава, че редът на гаранцията за лозарските предприятия и търговците като цяло не е бил толкова преден, както гласят горепосочените препоръки. Следователно Комисията приема, по отношение на препоръките и действително предоставения ред на гаранциите, уверенията на Германия, че е нормална стопанска практика да се предоставя такъв ред на гаранциите, какъвто е предоставен на лозарските предприятия и на търговците в този случай, както и че предоставеният ред на гаранциите не е бил по-преден отколкото при нормален договор между двама частни контрагенти и, следователно, не представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
V.I.2.2.б. Заплатената цена за закупената мъст към момента на закупуването ѝ
(118)
При откриването на процедурите е определено, че заплатената от GfW цена за закупената мъст е над пазарната цена. Използваната пазарна цена за трапезно вино е била 0,26 EUR на литър, като тази цена е посочена като референтна. В становището си Германия е предоставила подробна информация относно стопанската стратегия на GfW, която показва, че пазарът на обикновено трапезно вино не е съответният пазар и че стратегията на GfW е имала три цели. Първо, да закупи гроздова мъст за трапезно вино, с която да участва в програмата на ЕС за дестилация (40 % от запасите). Второ, да закупи висококачествена мъст с намерението да я продаде на пазара на висококачествено базово вино за производството на пенливо вино (60 % от запасите). Трето, да участва в програмата на ЕС за съхранение с 20 % от запасите преди да бъдат продадени за производството на пенливо вино. Когато прави анализ дали два продукта принадлежат към един и същ пазар, Комисията използва Известие на Комисията относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното право в областта на конкуренцията (31). Според точка 7 от известието „съответният продуктов пазар обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба.“
(119)
Пазарът на гроздовата мъст, която е била закупена с цел възползване от програмата на ЕС за дестилация, разбира се, е пазарът на обикновено трапезно вино. Съответната цена обаче трябва да бъде цената, която е платена за виното, изпратено за дестилация.
(120)
Както всички традиционни интервенционни мерки на селскостопанските пазари, основната цел на превантивната дестилация на вино в съответствие с член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 е да ликвидира прекомерното предлагане на пазара на вино и следователно цената на тази доброволна дестилация е трябвало да бъде достатъчно висока, за да стимулира производителите да изпращат вино за дестилация. Действителната годишна цена на мярката за дестилация е била определена от Съвета на 65 % от т. нар. ориентировъчна цена.
(121)
Самата ориентировъчна цена е определяна от Съвета веднъж годишно, като изрично е фиксирана в такъв размер, че да подпомага пазара. По тази причина очевидно е трябвало да бъде определена на достатъчно високо равнище. Регламент (ЕО) № 1676/1999 на Съвета от 19 юли 1999 г. за определяне на ориентировъчната цена за вино за 1999/2000 винарска година (32) определя ориентировъчните цени за различните категории вино. Цената за категория AII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Sylvaner или Müller-Thurgau) е определена на 82,81 EUR на хектолитър, а за категория AIII (бяло трапезно вино от лозови сортове от типа на Riesling) - на 94,57 EUR на хектолитър. Според приложение III към Регламент (ЕО) № 1681/1999 на Комисията от 26 юли 1999 г. за определяне на изкупните цени, помощите и някои други суми, приложими за 1999/2000 винарска година към интервенционните мерки в сектора на виното (33), точната сума, заплащана за дестилация, е зависела от алкохолния градус на предоставеното вино, защото цената за превантивна дестилация (65 % от ориентировъчната цена) през тази година е изчислявана от Комисията не на база хектолитър, а на база алкохолен градус на хектолитър.
(122)
Основната роля на Комисията по отношение на дестилацията на вино е да прецени действителната пазарна ситуация и в съответствие с това да фиксира количествата, допускани всяка година за превантивна дестилация във всяка държава членка. Регламент (ЕО) № 2367/1999 на Комисията от 5 ноември 1999 г. за въвеждане на превантивна дестилация, както е предвидено в член 38 от Регламент (ЕИО) № 822/87 на Съвета за 1999/2000 винарска година (34), определя 148 000 хектолитра за германския пазар за 1999/2000 винарска година. Регламент (ЕО) № 546/2000 на Комисията от 14 март 2000 г. (35) за изменение на Регламент (ЕО) № 2367/1999 увеличава количеството на 468 000 хектолитра. Регламент (ЕО) № 2367/1999 ограничава количеството вино, изпращано за дестилация, на 40 % от производството. Според записите на Комисията германските производители са дестилирали около 400 000 хектолитра по тази схема.
(123)
Според Германия цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино, е била 0,50-0,55 EUR на литър. Въз основа на горепосочения метод за изчисление Комисията счита, че посочената от Германия цена е реалистична.
(124)
Комисията стига до заключението, че поради пазарната интервенция на ЕС по отношение на значителна част от виното са били създадени два отделни пазара. Първият, на който референтната цена е била цената, заплащана за изпращаното за дестилация вино - в този случай 0,50-0,55 EUR на литър - и вторият, на който референтната цена е пазарната. Следователно цената от 0,26 EUR на литър, посочена в решението за откриване на процедурата, не може да се разглежда като съответна референтна цена за гроздовата мъст, която е закупена, за да бъде изпратена за дестилация.
(125)
С цел да се определи съответният пазар за гроздовата мъст, закупена за преработване в базово вино за производството на пенливо вино, е необходимо първо да се прецени дали съществуват отделни пазари за вино и дали закупената от GfW мъст се числи към пазара на трапезно вино или не. Ще трябва също така да се определи дали виното с по-високо качество би могло да достигне по-високи цени. В своите статистически данни Комисията винаги се позовава на различни цени, в зависимост от качеството на виното. Според щатните експерти по виното на Комисията цената на виното не е една и съща за всяка партида и наличните статистически данни за виното дават само средни цени за различните качества вино. Действителната цена се влияе от няколко елемента. Основните елементи са качеството, отлежаването, репутацията, търсенето и алкохолният градус/градуси по Oechsle. Градусът по Oechsle указва зрелостта и количеството захар в гроздето. Той е важен, тъй като определя крайния естествен алкохолен градус на дадено вино. Според Deutsches Weininstitut (Германския институт по виното) производството на пенливо вино изисква висок градус на алкохолно съдържание в базовото вино (36).
(126)
Това подкрепя твърденията на Германия, че градусът по Oechsle в гроздовата мъст трябва да е по-висок, когато крайният продукт ще бъде пенливо вино, отколкото ако това ще е трапезно вино, както и че трябва да се плаща премия за мъст с по-висок градус по Oechsle. Следователно Комисията приема аргументите на Германия, че съществуват отделни пазари и че цената действително е трябвало да бъде по-висока за гроздовата мъст, която ще се използва за производството на пенливо вино, отколкото за мъст, използвана за производството на трапезно вино. В резултат на това Комисията приема също така, че заплатената от GfW цена към момента на покупката не може да се съпоставя с цената за трапезно вино - 0,26 EUR на литър - което е направено в решението за откриване на процедурата.
(127)
Освен това Германия предоставя информация по отношение на цената, която може да бъде достигната на съответния пазар - пазара на висококачествена мъст, която се използва за производството на пенливо вино. Според тази информация на пазара на базово вино за производство на пенливо вино основната цена, заплащана за един литър мъст с 60 градуса по Oechsle, е била 0,312 EUR на литър. За всеки допълнителен градус по Oechsle (до максимум 80 градуса по Oechsle) са заплащани по 0,005 EUR на литър. В съответствие с този принцип лозарските предприятия и търговците са получили заплащане за тяхната висококачествена гроздова мъст - 60 % от закупената мъст. Също така, според предоставените от Германия статистически данни на Германската асоциация на лозарите (Deutscher Weinbauverband) за вноса през периода 1998-2001 г., пазарната цена на внесеното наливно бяло вино, което поради високото си качество е подходящо за производството на пенливо вино, е била 0,38 EUR на литър.
(128)
Комисията е склонна да приеме аргументите на Германия за съответна пазарна цена от около 0,38 EUR на литър, като се базира на информацията, предоставена от щатните ѝ експерти по виното във връзка с методиката за определяне на цената на виното, горепосочената информация от Deutsches Weininstitut и изчислението на печалбата в бизнес плана на GfW.
(129)
Бизнес планът на GfW, представен от Германия, показва, че към момента на закупуване на гроздовата мъст GfW е очаквало, че ще може да изпрати 40 % от запасите за превантивна дестилация при цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър, да продаде 60 % от запасите на цена от 0,375 EUR на литър, по отношение на 20 % от запаса те са очаквали да получат допълнителна субсидия от ЕС за съхранение на вино по 0,06 EUR на литър преди да ги продадат след година на цена 0,375 EUR на литър. Като цяло те са очаквали да продадат запаса на средна цена от 0,44 EUR до 0,46 EUR и да реализират печалба между 0,06 EUR и 0,09 EUR на литър. Това би означавало обща печалба между 2,64 милиона EUR и 3,96 милиона EUR.
(130)
През 1999 г. GfW изпраща 40 % от запасите си за превантивна дестилация, за което получава цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Поради спада в цените на пазара на виното в края 1999 г., който не е очакван от GfW, предвид по-високите цени преди една година, GfW решава да не продава останалите си запаси през тази година, а да ги съхрани и да ги продаде през 2000 г. или, ако цените на пазара останат ниски, да се възползва за втори път от превантивната дестилация. Това решение е базирано на допускането, че превантивната дестилация ще бъде продължена. Новият Регламент (ЕО) № 1493/1999 относно общата организация на пазара на вино обаче отменя превантивната дестилация. Вместо нея той въвежда вариант за доброволна дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки. Нововъведената кризисна мярка за дестилация може да се използва само в изключителни случаи на смущения на пазара. Съображение 35 от Регламент (ЕО) № 1493/1999 изрично се позовава на премахването на системата на дестилация като изкуствен начин за реализация на свръхпродукцията. Новият регламент влиза в сила на 31 юли 2000 г.
(131)
За GfW това означава, че мерките за дестилация през 2000/2001 винарска година ще са значително по-неблагоприятни от тези през предходните години. В случай на дестилация за снабдяване на пазара на алкохолни напитки би могло да се достигне само около половината от предишната средна цена от 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър.
(132)
Според Германия GfW не е можело да предвиди тази промяна, когато е решило да задържи виното на съхранение. От друга страна Комисията счита, че тази промяна всъщност е била предвидима. Новата обща организация на пазара на вино е създадена изрично с цел да се премахне системата на дестилация. Затова за GfW трябва да е било ясно към момента, в който то решава за втори път да пристъпи към дестилация, че мерките за дестилация през втората половина на 2000 г. и след това няма да осигурят каквото и да било облекчение по отношение на падащите цени на пазара на вино.
(133)
Въпреки това аргументите за това дали GfW е трябвало да знае за промяната в регламента не са от значение. Бизнес планът в момента на закупуването, на база на който трябва да се преценява поведението на GfW като частен инвеститор, включва само първата превантивна дестилация, която е осъществена и за която GfW получава 0,50 EUR - 0,55 EUR на литър. Той не включва втора превантивна дестилация и следователно очакваната печалба от такава дестилация не е част от общото изчисление на печалбата към момента на закупуването. Тя не е част от бизнес плана, и макар че няма съмнение, че решението на GfW за втора дестилация след спада на пазарната цена е лошо, то не може да се счита за държавна помощ за лозарските предприятия и търговците към момента на закупуването.
(134)
На база на горното Комисията стига до заключението, че GfW заплаща пазарната цена за гроздовата мъст, закупена през есента на 1999 г., и, че следователно на лозарските предприятия и търговците не е предоставена държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС.
VI.2.2.в. Към момента на промяна на поредността на вземанията и на опрощаване на задълженията от страна на WAK
(135)
В съображение 114 се стига до заключението, че промяната на поредността на вземанията в полза на другите кредитори и опрощаването на задълженията от страна на WAK са направени изцяло с оглед на неговия интерес и в съответствие с критерия за частния кредитор, както и че на GfW не е отпусната държавна помощ. Фактът, че решението на WAK облагодетелства лозарските предприятия и търговците не е от значение, тъй като това не е било намерението, а по-скоро е последица от опита на WAK да увеличи до максимум възстановяването на собствените си средства.
(136)
Комисията заключва, че, като променя поредността на вземанията и опрощава задълженията към него, WAK не отпуска каквато и да било държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 от ДФЕС на лозарските предприятия и на търговците.
VI.3. Класифициране на помощта като неправомерна помощ
(137)
Тъй като елементът на помощ, който се съдържа в заема, отпуснат от WAK на GfW, е предоставен и платен без предварително уведомяване на Комисията, той е неправомерен по смисъла на член 1, буква е) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 г. за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (37).
VI.4. Изключения, предвидени в член 107 от Договора по отношение на заема за GfW
(138)
Следователно трябва да се разгледа дали се прилага някое от изключенията на забраната за държавна помощ по член 107, параграф 1 от ДФЕС.
(139)
От настояща гледна точка изключенията, предвидени в член 107, параграф 2 и параграф 3, букви а), б) и г), не са приложими, тъй като въпросната помощ не е нито:
-
помощ за насърчаване на икономическото развитие на региони, където жизненото равнище е необичайно ниско или където има високо равнище на безработица, нито
-
помощ за насърчаване изпълнението на важен проект от общоевропейски интерес или за преодоляването на сериозни затруднения в икономиката на държава членка, нито
-
помощите за насърчаване на културата и опазване на наследството, доколкото тези помощи не засягат условията на търговия и конкуренция в рамките на Съюза в степен, противоречаща на общия интерес.
(140)
Следователно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС е единственото изключение, което може евентуално да се прилага.
(141)
Към момента на отпускане на помощта, помощите за първичните производители се оценяват директно според член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС. Според тогавашната практика помощта за инвестиции, кредити, животновъдство, организации на производители, реклама и насърчаване, обезщетения за щети вследствие на заболявания, застрахователни премии и техническа помощ би могла да се счита за съвместима с вътрешния пазар, ако са изпълнени определени условия. Нито една от споменатите форми на съвместима помощ обаче не може да се използва за определяне на въпросната помощ като изключение.
(142)
Освен това, от загриженост да не пропусне нито един аспект, Комисията разгледа дали във въпросния случай биха могли да се приложат насоките за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение. Първото условие, което следва да бъде изпълнено от предприятието, за да може да се възползва от помощта за оздравяване и преструктуриране, е да се счита за предприятие в затруднение по смисъла на насоките за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (38). От информацията, с която разполага Комисията, не е видно, че предприятието е било в затруднение по смисъла на горепосочените насоки при отпускането на помощта. Едва година по-късно, поради рязък спад на пазара GfW се оказва в затруднение.
(143)
Във всеки случай Комисията би искала да отбележи, че от съответната държава членка зависи да изпълни задължението си за сътрудничество с Комисията, като предостави всички изисквани елементи, за да може Комисията да провери дали са изпълнени всички условия за дерогацията, от която желае да се възползва (39). Във въпросния случай Германия не е предоставила достатъчно информация, за да даде на Комисията възможност да оцени данните предвид тези насоки, нито германските органи са представили достатъчна документация, за да дадат на Комисията възможност да оцени помощта с оглед на другите форми на съвместима помощ, посочени в параграф 126, въпреки предоставената от Комисията информация в параграф 44 от решението за откриване на процедура по разследване.
(144)
Когато съвместимостта на мерките за помощ се преценява директно съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС, това трябва да се прави рестриктивно. Трябва ясно да се покаже, че положителните въздействия от мярката за помощ са повече от вредите, които мярката може да има върху конкуренцията и правилното функциониране на вътрешния пазар. Счита се, че едностранните мерки за държавна помощ, които са предназначени единствено за подобряване на финансовото положение на производителите, но по никакъв начин не допринасят за развитието на сектора, не отговарят на тези критерии и, следователно, представляват оперативна помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(145)
Поради горепосочените причини отпуснатата на GfW помощ като елемент от заема не отговаря на нито едно от възможните изключения съгласно член 107, параграф 3. Следователно тя представлява помощ, която не е съвместима с вътрешния пазар.
(146)
Не са приложими никакви други изключения съгласно член 107, параграф 3, буква в) от ДФЕС.
VII. ЗАКЛЮЧЕНИЯ
(147)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че отпуснатият на GfW заем не може да се счита за съвместим с вътрешния пазар. Комисията счита също така, че Германия е приложила мярката неправомерно.
(148)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че последващата промяна на поредността на вземанията и опрощаването на задълженията и на бъдещите лихвени плащания не представляват държавна помощ нито в полза на GfW, нито в полза на лозарските предприятия и на търговците.
(149)
Поради горепосочените причини Комисията счита, че покупката на гроздова мъст е извършена по пазарни цени и в съответствие с обичайната стопанска практика и следователно не представлява държавна помощ за лозарските предприятия и за търговците.
(150)
Естествена последица от констатирането на неправомерно отпусната държавна помощ, определена за несъвместима с вътрешния пазар, е тя да бъде възстановена, за да може, доколкото е възможно, да се възстанови конкурентното положение, съществувало преди отпускането на помощта.
(151)
Тъй като не съществува правоприемник на GfW, в съответствие с установената съдебна практика (40) възстановяване не е възможно,
ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
Член 1
Държавната помощ в размер на разликата между начисления лихвен процент върху заема за GfW и пазарния лихвен процент плюс премията за риск, която е следвало да бъде начислена по заема, неправомерно предоставен от Германия, в нарушение на член 108, параграф 3 от Договора за функционирането на Европейския съюз, в полза на Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH, е несъвместима с вътрешния пазар.
Член 2
Промяната на поредността на вземания и опрощаването на задължения от страна на WAK не представляват помощ за GfW или за лозарските предприятия и търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 3
Закупуването на гроздова мъст през 1999 г. от GfW не представлява помощ за лозарските предприятия и за търговците по смисъла на член 107, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския съюз.
Член 4
Не е необходимо Германия да възстановява помощта, посочена в член 1, от получателя, тъй като получателят е несъстоятелен и е прекратен и заличен от търговския регистър и няма правоприемник.
Член 5
Адресат на настоящото решение е Федерална република Германия.
Съставено в Брюксел на 29 юни 2011 година.
KOMISJONI OTSUS,
29. juuni 2011,
riigiabi SA.14554 (C 7/04) kohta, mida Saksamaa andis veiniturustusettevõttele Gesellschaft für Weinabsatz
(teatavaks tehtud numbri K(2011) 4426 all)
(Ainult saksakeelne tekst on autentne)
(2012/268/EL)
EUROOPA KOMISJON,
võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artikli 108 lõike 2 esimest lõiku (1),
olles kutsunud huvitatud isikuid üles esitama märkusi vastavalt eespool nimetatud sättele (2)
ning arvestades järgmist.
I. MENETLUS
(1)
Pärast seda, kui komisjon oli 10. mail 2001 saanud kaebuse, saatis ta Saksamaa Liitvabariigile 9. novembril 2001 kirjaliku järelepärimise. Asjakohasest meetmest teatati 5. märtsi 2002. aasta kirjas, mis saabus 8. märtsil 2002 vastuseks komisjoni järelepärimisele. Kuna abi oli tol hetkel juba antud, kanti see abikavade hulka, millest ei ole teavitatud (riigiabi nr NN 159/02).
(2)
Saksamaa esitas lisaandmeid 20. novembri 2002. aasta kirjaga, mis saabus 25. novembril 2002, 28. aprilli 2003. aasta kirjaga, mis saabus 2. mail 2003, 27. mai 2003. aasta kirjaga, mis saabus 28. mail 2003, ja 2. oktoobri 2003. aasta faksiga.
(3)
19. veebruari 2004. aasta kirjas SG-Greffe (2004) D/200645 teatas komisjon Saksamaale, et ta on otsustanud algatada abi suhtes ELi toimimise lepingu artikli 108 lõikes 2 sätestatud menetluse.
(4)
Komisjoni menetluse algatamise otsus avaldati Euroopa Liidu Teatajas (3). Komisjon kutsus huvitatud isikuid üles esitama abi kohta märkusi.
(5)
Komisjon ei saanud huvitatud isikutelt ühtegi märkust (4).
(6)
Saksamaa esitas oma märkused komisjonile 18. märtsi 2004. aasta kirjaga, mis registreeriti 23. märtsil 2004. Märkusi esitati veel ka 10. jaanuari 2006. aasta kirjaga, mis registreeriti 10. jaanuaril 2006, ja 13. juuli 2007. aasta kirjaga, mis registreeriti 16. juulil 2007.
(7)
Komisjon teatas Saksamaale 21. oktoobri 2008. aasta kirjaga SG-Greffe (2008) D/206430, et on otsustanud pikendada abi käsitlevat menetlust, mille ta oli ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 alusel algatanud.
(8)
Komisjoni otsus menetluse pikendamise kohta avaldati Euroopa Liidu Teatajas (5). Komisjon kutsus huvitatud isikuid üles esitama abi kohta märkusi.
(9)
Komisjon ei saanud huvitatud isikutelt ühtegi märkust.
(10)
Saksamaa esitas (pärast 17. novembril 2008 esitatud pikendamistaotlust, mille komisjon kiitis heaks 21. novembril 2008) oma seisukoha komisjonile 23. detsembri 2008. aasta kirjaga, mis registreeriti 5. jaanuaril 2009.
II. ABI ÜKSIKASJALIK KIRJELDUS
II.1. Meetme nimetus
(11)
Kredit an die Gesellschaft für Weinabsatz mit nachfolgendem Forderungsverzicht [veiniturustusettevõttele Gesellschaft für Weinabsatz antud laen ja hilisem nõuetest loobumine].
II.2. Õiguslik alus
(12)
Abi anti Wiederaufbaukasse der rheinland-pfälzischen Weinbaugebiete (Rheinland-Pfalzi viinamarjakasvatuspiirkonna rekonstruktsioonifond, edaspidi „WAK”) ja Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH (Pfalzi veiniturustusettevõte, edaspidi „GfW”) vahel sõlmitud lepingu alusel.
II.3. Eesmärk
(13)
Eesmärk oli anda GfW-le laenu viinamarjakasvatajatelt ja veinimüüjatelt viinamarjavirde ostmiseks. Tagatisena aktsepteeriti tagatud vara. Samuti oli viinamarjakasvatajatel ja veinimüüjatel (Weinbaugetriebe und Kommissionäre) nende varade suhtes erinev omandiõiguse reservatsioon (Eigentumsvorbehalt) lihtsa, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamise vormis. Nõuetest loobuti siis, kui GfW sattus turuhindade äkklanguse tõttu rahalistesse raskustesse.
II.4. Avalik-õiguslik asutus
(14)
WAK on Rheinland-Pfalzi liidumaa avalik-õiguslik asutus, mis on registreeritud Mainzis. Ta tegutseb viinamarjakasvatussektoris samamoodi nagu pank. WAKi tavapärane tegevusala on laenude andmine maa ümberkruntimiseks (Flurbereinigung). WAKi rahastatakse sissemaksetest, lõivudest, laenudest ja toetustest (viinamarjakasvatusettevõtete arendamise seaduse (Weinbergsaufbaugesetz) artikli 8 lõige 1).
II.5. Abisaajad
(15)
Abisaaja oli GfW, kellele WAK andis laenu tingimustel, mis ei olnud kooskõlas turutingimustega.
(16)
GfW oli Rheinland-Pfalzi lõunapiirkonna viinamarjakasvatajate ja viinamarjakasvatusettevõtete liidu (Bauern- und Winzerverband Rheinland-Pfalz Süd) täisomanduses olev tütarettevõtja. See asutati 1984. aastal veini turustamiseks ja selle tegevusala oli vahuveini, viinamarjamahla, -želee, -viina ja brändi tootmine ning turustamine. Samuti osutas GfW viinamarjakasvatusettevõtetele destilleerimismeetmetega (Destillationsmaßnahmen) seotud teenuseid. Need destilleerimismeetmed hõlmasid ühise turukorralduse meetmeid (6) ja riiklikult rahastatavat destilleerimist, mida viidi tavaliselt ellu nõukogu otsuste (7) põhjal. Sellega seoses andis GfW väikestele veinitootjatele nõu ja korraldas veini veo piiritusetehastesse.
(17)
Muud võimalikud abisaajad on viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad, kellelt GfW sai tänu laenule osta viinamarjavirret ja kes ei loobunud ühestki oma nõudest GfW vastu siis, kui WAK otsustas seda GfW rahalistesse raskustesse sattudes teha.
II.6. Abi taust
(18)
GfW ostis 1999. aastal WAKilt saadud 15 302 696,25 euro suuruse laenu ja omavahendite eest 44 miljonit liitrit viinamarjavirret. 60 % sellest viinamarjavirdest oli vähemalt 60 Oechsle kraadi ja keskmiselt 81 Oechsle kraadi. 40 % viinamarjavirdest oli vähemalt 44 Oechsle kraadine tavalise lauaveini virre, mida osteti eeldestilleerimise soodustingimuste ärakasutamiseks. Kogu ostetud viinamarjavirde eest maksti keskmiselt 0,38 eurot liitri kohta. Valmisveini ei ostetud. Ost tehti viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate lihtsa, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamise (einfache, erweiterte, verlängerte Eigentumsvorbehalte) alusel. Samal ajal aktsepteeriti WAKi tagatisena nimetatud tagatud varasid.
(19)
Saksamaa esitatud andmete kohaselt oli GfW äriplaan kasutada 40 % viinamarjavirde puhul ära määruses (EMÜ) nr 822/87 sätestatud destilleerimisvõimalusi ja töödelda 60 % viinamarjavirdest vahuveini tootmiseks mõeldud toorveiniks ning müüa see vahuveinitootjatele. Peale selle kavatses GfW ladustada 20 % toorveinist üheksaks kuuks kuni üheks aastaks, et kasutada ära ELi veiniladustamistoetusi vastavalt määrusele (EMÜ) nr 822/87, enne kui see toorveiniturul vahuveini tootmiseks müüakse.
(20)
11. novembril 1999 said viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad väljaostumakse, mis moodustas 80 % ostuhinnast. Keskmiselt tasuti väljaostumaksena 0,31 eurot liitri kohta.
(21)
1999. aastal saatis GfW 40 % oma varudest eeldestilleerimisele. Pidades silmas 1999. aasta lõpu hinnalangust toorveiniturul, otsustas GfW tol aastal toorveini mitte müüa, vaid oodata turu elavnemist 2000. aastal.
(22)
2000. aastal kukkusid valge veini turuhinnad suhteliselt suure saagi ja vahuveini müügi languse tõttu veelgi järsemalt (mõnel juhul langesid keskmised hinnad 0,20 euro võrra). Suured ladudesse jäänud vaadiveinikogused tuli saata teistkordsele destilleerimisele.
(23)
1999. aastal vastu võetud ja 1. augustil 2000 jõustunud veinituru ühise korralduse muudatuse tõttu asendati kooskõlas määrusega (EMÜ) nr 822/87 eeldestilleerimine destilleerimisega, et varustada alkohoolsete jookide turgu kooskõlas määrusega (EÜ) nr 1493/1999. Tingimused olid märgatavalt halvemad ning eeldestilleerimise eest suudeti saada vaid umbes pool varasemast hinnast, mis oli 0,5-0,55 eurot liitri kohta.
(24)
Pärast hindade äkklangust 2000. aastal ei olnud GfW-l enam võimalik saavutada oodatavat kasumit ei veiniturul ega alkohoolsete jookide turule tarnimise eesmärgil toimuval destilleerimisel. Seetõttu tuli GfW varude bilansilist väärtust märkimisväärselt vähendada ja selle tulemusena ületasid GfW kohustused tema varasid.
(25)
Eelkirjeldatud kaubandusprobleeme arvesse võttes koostati aasta kohta kuni 31. oktoobrini 2000 raamatupidamise vahearuanne ja selle vaatas läbi audiitor. 31. oktoobril 2000 ületasid GfW kohustused (15 670 155 eurot) tema käibevara (9 886 856 eurot) 5 783 299 euro võrra ja GfW-l olid allolevas tabelis toodud kohustused. Wirtschaftsprüfungsgesellschaft Falk & Co. GmbH koostatud aruandes oli öeldud, et GfW seisab oma varasid ületavate kohustuste (Überschuldung) tõttu väga varsti silmitsi maksejõuetusmenetlusega, kui selle vältimiseks midagi ette ei võeta.
(26)
Tabel 1
(eurodes)
Kohustused
Summa
WAKi ees
10 150 959
Finantseerimisasutuste ees
726 892
Tarnijate ees
218 460
Viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate ees
4 355 581
Muud kohustused
218 263
Kokku
15 670 155
(27)
Saksa maksejõuetuseeskirja (Insolvenzordnung) paragrahvi 19 kohaselt on ettevõtte varasid ületavad kohustused maksejõuetusmenetluse algatamise põhjuseks. Seepärast oli GfW juhatus vastavalt osaühinguseaduse (GmbHG) (vanas redaktsioonis) paragrahvile 64 koostoimes maksejõuetuseeskirja (InsO) paragrahviga 19 kohustatud kolme nädala jooksul pärast seda, kui varad kohustusi ületavad (Überschuldung), taotlema maksejõuetusmenetluse algatamist.
(28)
Ähvardava maksejõuetuse tõttu palus GfW teatavatel võlausaldajatel (WAK, viinamarjakasvatajad ja umbes 130 põhjenduses 18 kirjeldatud ostuga seotud veinimüüjat) loobuda osast oma rahuldamata nõuetest, et ettevõttel oleks võimalik kauplemist jätkata. Viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad pidid loobuma kokku 90 % oma rahuldamata nõuetest, mis tähendab, et nad saanuks veel üksnes 2 % kokkulepitud ostuhinnast. Ülejäänud puudujäägi pidi kõrvaldama vajalik WAKi-poolne nõuete allutamine ja neist loobumine.
(29)
Madalamas nõuete rahuldamisjärgus (vt tabel 1) oleva põhivõlausaldajana tundis WAK ähvardava maksejõuetuse vältimise vastu märkimisväärset huvi. Seetõttu proovis ta viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid veenda osast nõuetest loobumisega nõustuma. Samuti sõlmis WAK 4. detsembril 2000 GfWga kirjaliku lepingu, milles ta nõustus allutama osa oma rahuldamata nõuetest GfW puudujäägile vastavas summas teiste võlausaldajate kasuks. Allutatud nõuete lõppsumma tuli kindlaks määrata alles siis, kui viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuetest loobumise avaldused on kätte saadud, et vähendada allutatud nõuete summat. Samuti lepiti kokku, et kui see osutub hiljem maksejõuetusmenetluse vältimiseks vajalikuks, loobub WAK sama suurest nõuete summast, nagu ta oli allutanud.
(30)
1 700 viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat 2 700st väljendasid valmisolekut loobuda 90 % oma järelejäänud nõuetest, mis moodustas ligikaudu 60 % kogu grupi rahuldamata nõuetest. Ent ülejäänud viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad kas keeldusid pakkumisest konkreetselt või ei vastanud üleskutsele. Oli selge, et osa neist otsustas oma nõuetest mitte loobuda seetõttu, et nende nõuete rahuldamisjärk oli kõrgem, mõni oli pikendanud omandiõiguse säilitamist ja juba saanud väljaostumakse, mis moodustas 80 % kokkulepitud hinnast. See tähendas, et nende kasum oleks maksejõuetusmenetluse korral suurem kui pakutud 2 % kokkulepitud ostuhinnast.
(31)
Peale selle esitas mitu viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat GfW vastu kaebuse ning neid kaebusi käsitles kohus, kes pakkus välja lahenduskokkuleppeid. Lahenduskokkulepete kohaselt pidanuks GfW tasuma 70 % järelejäänud nõuetest ja 30 % tulnuks loobuda. Kohus otsustas ka, et GfW peaks kandma 80 % kohtukuludest. Teised kohtud pakkusid sarnaseid lahenduskokkuleppeid ning seda silmas pidades ei olnud GfW-l enam võimalik loota, et teised viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad nõustuksid 90 % järelejäänud nõuetest loobuma. Samuti teatas nüüd mitu viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat, et nad nõuaksid ülejäänud 20 % täielikku tagasimaksmist.
(32)
Saksa maksejõuetuseeskirja paragrahvis 305a on sätestatud, et võlgade tasumiseks ette nähtud kohtuväline kokkulepe (außergerichtliche Einigung) on nurjunud, kui kas või üks võlausaldaja otsustab pärast kohtuvälise kokkuleppe läbirääkimiste algust jätkata nõude täitmisele pööramist.
(33)
Seetõttu ei saanud GfW vastupidi oma algsele kavatsusele enam paluda, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad oma mis tahes nõudest loobuksid. GfW sõlmis WAKiga 21. veebruaril 2001 hoopis lepingu, milles WAK nõustus täielikult katma GfW 2000. aasta puudujäägi, loobudes oma nõuetest 5 005 441,60 euro ulatuses. Ülejäänud võla eest ei nõutud ajavahemikus 1. jaanuar 2001 - 31. detsember 2001 intressi. Samuti oli lepingus märgitud, et viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate järelejäänud nõuded rahuldatakse täies ulatuses. Niiviisi garanteeriti WAKi allutamata nõuete tagatis, kõrvaldati puudujääk, välditi sel hetkel maksejõuetusmenetlust ja GfW sai kauplemist jätkata.
(34)
Ajavahemikus 1. november 2000 - 31. detsember 2000 maksis GfW WAKile tagasi 1 440 446,92 euro suuruse laenu. Aastatel 2001-2005 jätkas GfW kauplemist ja tegi WAKile korrapäraselt laenu tagasimakseid kogusummas 3 728 969,40 eurot. Peale selle maksis GfW 2001. aastal WAKile intressi kokku 149 757,16 eurot.
(35)
31. detsembril 2004 otsustas GfW oma tavapäraste tegevusalade käibe languse ja ebapiisava kapitalisatsiooni tõttu kogu tegevuse lõpetada ja GfW likvideerida. Kõik ülejäänud tegevusalade allesjäänud varud müüdi maha. Kogu tulu kasutati WAKile tagasimaksete tegemiseks. Ostjaga (eraisik) lepiti kokku, et kõigi allesjäänud varude väärtus 31. detsembri 2004. aasta inventariloetelu järgi kantakse WAKile üle 2005. aasta lõpus. See väärtus oleks olnud algne ostuväärtus 79 579,79 eurot.
(36)
GfW likvideeriti lõpuks 1. juunil 2005 ja kustutati äriregistrist 2006. aastal. Ei ole ühtegi õigusjärglast ega juriidilist isikut, kellelt saaks abi tagasi nõuda.
(37)
31. detsembriks 2005 oli laenu tagasi makstud 9 897 154,65 eurot ja intressi tasutud 793 994,99 eurot. Pärast GfW allesjäänud varade (87 079,79 eurot) likvideerimist kuulutati umbes 313 000 euro suurused järelejäänud rahuldamata nõuded tagastamatuteks ja kustutati. Seega oli laenuosa, mida tagasi ei maksta, kokku 5 318 441,60 eurot (esialgne nõuetest loobumise summa 5 005 441,60 eurot pluss likvideerimise järel rahuldamata jäänud nõuded 313 000 eurot).
II.7. Abi laad ja osatähtsus
(38)
WAK andis GfW-le 15 302 696,25 euro suuruse laenu mitmes osas 1999. aastal 12-18 kuuks:
(eurodes)
11.11.1999
5 936 061,62
25.11.1999
6 868 777,04
1.12.1999
585 429,72
13.12.1999
112 110,66
17.12.1999
1 800 317,21
Kokku
15 302 696,25
(39)
Kohaldati järgmisi intressimäärasid:
1999. aasta 4. kvartal
3,28 %
2000. aasta 1. kvartal
3,51 %
2000. aasta 2. kvartal
4,15 %
2000. aasta 3. kvartal
4,80 %
2000. aasta 4. kvartal
5,15 %
2001
4,55 % - 5,25 %
(40)
11. novembril 1999 said tarnijad väljaostumakse, mis moodustas 80 % kokkulepitud hinnast. Peale selle kasutati mõnele tarnijale antud pikendatud omandiõiguse säilitamise tõttu, mis kaotab kehtivuse töötlemisel, kupaažil või segamisel, osa varudest nende tarnijate järelejäänud 20 % nõude tagamiseks. Samuti aktsepteeriti varusid WAKi tagatisena. Ent omandiõiguse säilitamise tõttu oli WAKil osa varude suhtes üksnes teisejärguline nõue, kuni pikendatud omandiõiguse säilitamisega nõudeid ei ole rahuldatud. Sellest tulenevalt lasus suurem osa hinnakõikumise riskist GfW-l ja tema võlausaldajatel, kellest WAK oli peamine.
(41)
WAKilt GfW-le antud laenult tasuti üksnes piiratud intressi: 11. novembrist 1999 kuni 31. detsembrini 1999 (määras 3,28 %), 1. jaanuarist 2000 kuni 31. detsembrini 2000 (3,51-5,15 %) ja 1. jaanuarist 2001 kuni 31. detsembrini 2001 (4,55-5,25 %). Pärast 31. detsembrit 2001 rohkem intressi ei nõutud.
(42)
Arvestades riski, mille WAK GfW-le raha laenates võttis, oleks tulnud lisaks tavapärasele intressimäärale nõuda märkimisväärset riskipreemiat. Et intressimäärale ei lisandunud sellist riskipreemiat, oli abielement laenu andmise ajal olemas. Selle abielemendi saab arvutada kohaldatava intressimäära ja turuintressimäära vahena, millele lisatakse riskipreemia, mida oleks tulnud kohaldada.
(43)
Vastavalt komisjoni teatisele viite- ja diskontomäärade kehtestamise meetodi kohta, (8) mida on muudetud komisjoni teatisega intressi baas- ja diskontomäärade kehtestamise meetodi tehnilise kohandamise kohta, (9) mida kohaldati kõnealusel perioodil, jäi intressi baasmäär Saksamaa puhul vahemikku 5,23-6,33 %. Teatise kohaselt on kindlaks tehtud viitemäära baasmäär, mida võib suurendada erilise riskiga olukordades (näiteks raskustes ettevõte või pankade poolt harilikult nõutava tagatise puudumine). Sellistel juhtudel võib preemia olla 400 baaspunkti või rohkem, kui ükski eraõiguslik pank ei oleks sarnast laenu andma nõustunud.
(44)
Saksamaa sõnutsi jäid Saksa pankade sarnaste laenude eest kohaldatavad intressimäärad samal perioodil vahemikku 5,25-6,50 % (VR-Bank Südliche Winstrasse e.G.) ja 5,40-6 % (Die Kreissparkasse Bad Dürkheim).
II.8. Meetme kestus
(45)
Ühekordne meede.
II.9. Ametliku uurimismenetluse algatamise põhjused
(46)
Komisjon algatas ELi toimimise lepingu artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametliku uurimismenetluse, sest ta kahtlustas, et nõuete allutamine ja neist loobumine võib olla riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 tähenduses.
(47)
Eelkõige oli komisjon uurinud ametliku uurimismenetluse esmase algatamise ajal saada olnud teabe põhjal, kas nõuded allutati ja neist loobuti vastavalt eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumile.
(48)
Eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga hinnatakse, kas eraõiguslik võlausaldaja oleks samasugustes turutingimustes käitunud või käitus samuti kui avalik-õiguslik võlausaldaja. Käesoleval juhul oli eraõiguslikel võlausaldajatel GfW suhtes 31. oktoobri 2000. aasta seisuga nõudeid 5,5 miljoni eurot, kuid keegi neist ei loobunud oma nõuetest. Sõltumatu audiitori aruandest nähtus, et WAKi jaoks oli majanduslikult otstarbekas osa oma nõuetest allutada ja neist loobuda, kuid sealt ei selgunud, miks ükski teine võlausaldaja ei olnud valmis oma nõuetest loobuma.
(49)
Ametliku uurimismenetluse algatamisel leidis komisjon, et menetluse algatamise ajal ei olnud võimalik välistada, et WAKi nõuete (GfW-le antud laenu ja selle tulevaste intressimaksete) allutamine ja neist loobumine ei olnud kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga, sest need näisid suuremad kui tingimata vajalik ning soosisid üleliia nii GfWd kui ka teisi võlausaldajaid (peamiselt viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid), kelle nõuded maksti täies ulatuses tagasi.
(50)
Seejärel pikendati ametliku uurimismenetluse perioodi, et hõlmata laenu andmist. Eriti väljendati kahtlust selle üle, kas laenu anti turutingimuste kohaselt (riskipreemiat ei nõutud) ja piisava tagatise olemasolul.
(51)
Ametliku uurimismenetluse pikendamisel tekkis jälle kahtlus seoses võimaliku abiga viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele. Tollal olemas olnud teave näis viitavat sellele, et viinamarjavirde eest makstud hind oli kõrgem kui asjaomane turuhind, et tehingu eesmärk ei olnud kasumit suurendada, vaid toetada veini- ja viinamarjavirde turgu, ning et viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele müügilepingus antud nõude rahuldamisjärk oli palju soodsam kui tavaolukorras.
(52)
Hinda puudutavaid kahtlusi süvendasid pärast menetluse esmast algatamist Saksamaa esitatud dokumendid, milles toodi esile ühe liitri lauaveini hinnakõikumine (ilma käibemaksuta) 1999. aastal Rheinhessen-Pfalzi piirkonnas: minimaalselt 0,26 eurost (oktoober/november) kuni 0,30 euroni (juuni-september), 0,35 euroni (aprill) ja maksimaalselt 1,10 euroni (veebruar, juuni, november/detsember). Minimaalne turuhind, mida olnuks võimalik lauaveini eest laenu andmise ajal saada, oli seega 0,26 eurot liitri kohta.
(53)
Niisiis tundus keskmine ostuhind 0,38 eurot liitri kohta olevat kõrgem kui madalaim turuhind, mis oli umbes 0,26 eurot liitri kohta.
III. KOLMANDATE ISIKUTE KAEBUSED JA TEAVE
(54)
Komisjon sai teavet selle kohta, et nimetatud nõuetest loobumist rahastas WAK. Kuna WAK on riiklikult rahastatav asutus, uuris Rheinland-Pfalzi liidumaa väidetavalt võimalikku kapitalisüsti WAKi omakapitali vähenemise tõttu, kuid lõpuks välistas selle.
(55)
Komisjon sai kaebuse väidetava riigiabi kohta, mis oli seotud WAKi-poolse nõuetest loobumisega. Kaebuse esitaja märkis, et GfW konkureeris veinidestillaatide müümisel ning selle ettevõtte kasuks toimunud loobumise tõttu oleksid konkurentidel tekkinud märkimisväärsed probleemid oma toodete müümisel. Kaebuse esitaja esitas mitu ajaleheartiklit, mis sisaldasid teavet WAKi-poolse nõuetest loobumise kohta GfW kasuks.
(56)
Sama kaebuse esitaja edastas ka kirja, mille ta oli saanud Kaiserslauterni prokuratuurist (majanduskuritegude keskasutus) vastuseks oma sinna saadetud kirjale. Kaiserslauterni prokuratuuri kirjas võeti kokku kaebuse esitajalt ajaleheartiklite ja seisukohavõttude vormis saadud teave ning teavitati kaebuse esitajat, et prokuratuurile saadetud teabe põhjal puudub põhjus kriminaalmenetluse algatamiseks (strafrechtliches Ermittlungsverfahren einzuleiten).
IV. HUVITATUD ISIKUTE MÄRKUSED
(57)
Komisjon ei saanud ametliku uurimismenetluse raames ühtegi märkust.
(58)
Korduvates kirjades, mille kaebuse esitaja saatis pärast menetluse esmast algatamist, ei lisandunud ühtegi uut fakti ega väidet.
V. SAKSAMAA MÄRKUSED
V.1. Abielement laenu andmise ajal
(59)
Saksamaa esitas WAKilt GfW-le antud laenu tingimuste kohta põhjalikku teavet, mis sisaldub II jaos esitatud meetme kirjelduses.
(60)
Saksamaa möönis oma märkustes, et WAKi nõutud intress GfW-le antud laenu eest on turumäärast madalam. Saksamaa tunnistas, et turumäära ja kohaldatava intressimäära vahe puhul on tegemist GfW-le antud abiga ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
(61)
Samuti esitas Saksamaa tõendeid selle kohta, et GfW likvideeriti ja lõpetati 1. juunil 2005. Kõik ülejäänud tegevusalade allesjäänud varud müüdi maha. Kogu tulu kasutati WAKile tagasimaksete tegemiseks. Ostjaga (eraisik) lepiti kokku, et kõigi allesjäänud varude väärtus 31. detsembri 2004. aasta inventariloetelu järgi kantakse WAKile üle 2005. aasta lõpus. See väärtus oleks olnud algne ostuväärtus 79 579,79 eurot. GfW kustutati äriregistrist 2006. aastal. Ei ole ühtegi õigusjärglast ega juriidilist isikut, kellelt saaks abi tagasi nõuda. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (10) ei ole Saksamaa sõnutsi tagasinõudmine seega võimalik.
(62)
Saksamaa kinnitusel oli see, et GfW andis viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele seoses viinamarjavirde müügiga lihtsa, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamise, üldlevinud äritavaga kooskõlas. Ühtlasi kinnitas Saksamaa, et tagatud varade aktsepteerimine tagatisena omandiõiguse säilitamisele vaatamata, nagu tegi WAK GfW-le antud laenu puhul, on samuti üldlevinud äritavaga kooskõlas.
(63)
Peale selle märkis Saksamaa, et GfW ostis 1999. aasta sügisel viinamarjavirret turuhinnaga, sest 60 % ostetud viinamarjavirdest oli kvaliteetne virre (vähemalt 60 Oechsle kraadi), mitte tavalise lauaveini virre, nagu eeldati menetluse algatamisel. Saksamaa sõnutsi on vahuveini tootmise kvaliteedinõuded rangemad kui lauaveini omad (esimesel vähemalt 60, teisel 44 Oechsle kraadi). Ülejäänud 40 % viinamarjavirdest oli tavalise lauaveini virre ja seda osteti eeldestilleerimise soodustingimuste ärakasutamiseks.
(64)
Saksamaa rõhutas oma märkustes, et GfW 60 % varu puudutav turunduskontseptsioon hõlmas suure koguse väga kvaliteetse viinamarjavirde ostmist ja seejärel vahuveini tootmiseks kasutatava toorveini (Sektgrundwein) homogeenseteks partiideks töötlemist kooskõlas veinitehaste homogeensus- ja kvaliteedinõuetega. Vahuveini tootmiseks kasutatav toorvein peab sisaldama vähe SO2 ja palju puuviljahappeid. Seda on võimalik saavutada üksnes siis, kui viinamarjavirre ostetakse sügisesel müügiperioodil ja GfW ise valmistab viinamarjavirdest toorveini.
(65)
Vastavalt Saksamaa esitatud teabele vahuveini tootmiseks kasutatava toorveini turu kohta oli ühe liitri 60 Oechsle kraadiga viinamarjavirde baashind 0,312 eurot liiter. Iga täiendava Oechsle kraadi eest (maksimumini, mis oli kuni 80 Oechsle kraadi) maksti 0,005 eurot liiter. Viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele maksti nende väga kvaliteetse viinamarjavirde eest ehk 60 % ostetud viinamarjavirde eest selle põhimõtte järgi.
(66)
Sellega seoses osutab Saksamaa asjaomasele turule. Tema arvates ei saa tavalise lauaveini turuhinda võtta kõnealuse 60 % varu puhul baashinnaks, sest GfW jaoks ei ole asjaomane turg tavalise lauaveini turg, vaid vahuveini tootmiseks kasutatava kvaliteetsema toorveini turg. Samuti viitas Saksamaa nõudluse asendatavuse teooriale, milles juhitakse tähelepanu sellele, et kahe tootega ei kaubelda ühel ja samal turul, kui neid ei saa isegi ühe toote hinnamuutuse korral üksteisega asendada. Käesoleval juhul ei ole vahuveini tootmiseks kasutatava viinamarjavirde ja toorveini kohta kehtivate erinõuete tõttu võimalik asendada seda tavalise lauaveini virdega ega lauaveiniga, isegi kui lauaveini hind langeks märkimisväärselt. Seega ei mõjuta lauaveini hinna langus vahuveini tootmiseks kasutatava viinamarjavirde hinda, kuna neid ei saa üksteisega asendada.
(67)
Saksamaa viinamarjakasvatajate liidu (Deutsche Weinbauverband) 1998.-2001. aasta impordistatistika kohaselt oli vahuveini tootmiseks sobiva väga kvaliteetse imporditud valge veini turuhind 0,38 eurot liitri kohta, mis on oluliselt kõrgem kui lauaveini puhul nimetatud 0,26 eurot liitri kohta. Saksamaa järeldas oma märkustes, et on kaks eraldi turgu: üks tavalise lauaveini ja lauaveinivirde jaoks ning teine vahuveini tootmiseks kasutatava väga kvaliteetse toorveini ja viinamarjavirde jaoks.
(68)
Seega tuleks Saksamaa arvates järeldada, et veini puhul, mida ei ole destilleerimisele saadetud, on asjaomane turg vahuveini tootmiseks kasutatava väga kvaliteetse toorveini turg, kus on võimalik saada palju kõrgemat hinda (0,38 eurot liitri kohta), mitte tavalise lauaveini turuhinda (0,26 eurot liitri kohta). Seetõttu järeldab Saksamaa, et hind, mida GfW viinamarjavirde eest maksis, oli kooskõlas asjaomasel turul kehtinud hinnaga ja sisaldas tavapärast kasumimarginaali.
(69)
Peale selle kavatses GfW osaleda ELi ladustamis- ja destilleerimiskavades (GfW oli juba varem viinamarjakasvatajatele selliseid teenuseid pakkunud). Ladustamiskava kohaselt maksti 20 % varude eest, mida oleks hiljem müüdud vahuveini tootmiseks kasutatava toorveinina, 0,06 eurot liitri kohta. Destilleerimiskava kohaselt maksti 40 % destilleerimisele saadetava varu eest 0,50-0,55 eurot liitri kohta.
(70)
Saksamaa arvates oli võimalik sellise tegevusega kasumit teenida siis, kui WAK andis GfWle laenu. Ühelt poolt kavatses GfW kasutada 40 % ostetud viinamarjavirdest 1999. aasta detsembris eeldestilleerimiseks destilleerimishinnaga, mis on oluliselt kõrgem kui ostuhind (0,50-0,55 eurot liitri kohta). Teiselt poolt prognoositi, et vahuveinitootjad maksavad ühtse tagatud kvaliteediga toorveini suurte partiide eest suhteliselt head hinda (0,36-0,41 eurot liitri kohta). Saksamaa leiab, et GfW oleks võinud saada keskmist müügitulu 0,44-0,46 eurot liitri kohta, mida on palju rohkem kui viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele makstav keskmine 0,38 eurot liitri kohta.
(71)
Planeerimisel lähtuti järgmistest oletuslikest sihthindadest:
Maht
Hind liitri kohta eurodes
Destilleerimine
40 %
0,50-0,55
ELi toetus veini/viinamarjavirde ladustamise eest (üks aasta): 0,06 eurot liitri kohta ja hilisem müük vahuveini tootmiseks kasutatava toorveinina
20 %
0,435
Müük vahuveini tootmiseks kasutatava toorveinina
40 %
0,375
(72)
Nende oletuste põhjal loodeti keskmist müügihinda 0,44-0,46 eurot liitri kohta.
(73)
Eeltoodud müügiprognoosi tulemuseks on järgmine kasumiarvestus:
Hind liitri kohta eurodes
Ostuhind ja töötlemine
0,37-0,38
Tulu müügist vahuveini tootmiseks kasutatava toorveinina ja destilleerimisest, ladustamistoetused
0,44-0,46
Eeldatav kasum
0,06-0,09
(74)
Umbes 44 miljoni liitri suuruse kogumahu põhjal oodati ligikaudu 2,64-3,96 miljonit eurot kogukasumit.
(75)
Samuti osutab Saksamaa sellele, et lauaveini turuhind, mida Euroopa Komisjon menetluse algatamise otsustes nimetas (0,26 eurot liitri kohta), oli 1999. aasta novembris lauaveini madalaim hind. 1999. aasta novembri täielik hind hõlmab lauaveini turuhinda vahemikus 0,26-0,56 eurot liitri kohta. Peale selle oli tegemist terve 1999. aasta täieliku hinnavahemikuga. 2000. aastal jäid hinnad vahemikku 0,20 ja 0,41 eurot liitri kohta. Samuti rõhutab Saksamaa, et 60 % GfW ostetud viinamarjavirdest oli keskmiselt 81 Oechsle kraadi, mis on palju rohkem kui lauaveini puhul nõutav 44 kraadi, ja see kajastus loomulikult hinnas, mida GfW viinamarjavirde eest maksis.
V.2. Abielement nõuete allutamise ja neist loobumise ajal
(76)
Saksamaa sõnutsi on kindel, et pärast raamatupidamise vahearuande koostamist 2000. aasta novembris ähvardas GfWd maksejõuetus. GfW konto puudujääk oli siis umbes kuus miljonit eurot ja see leidis kinnitust 2000. aasta aruande koostamisel. Puudujäägi põhjus oli see, et endiselt GfW omanduses olnud varude väärtus oli turuhindade suure languse järel kahanenud, mis tähendas, et GfW-l oleks olnud võimalik müüa oma varusid üksnes esialgu prognoositust madalama hinnaga.
(77)
Saksamaa esitatud teabe kohaselt oli WAKil 31. oktoobri 2000. aasta seisuga GfW suhtes endiselt nõudeid umbes 10 miljoni euro ulatuses. Tagatiseks olid WAKil GfW tagatud varad, mille väärtus oli tol hetkel 5,7 miljonit eurot. Nende suhtes kehtis viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate (lihtne, laiendatud või pikendatud) omandireservatsioon, mis Saksamaa sõnutsi oleks neile andnud maksejõuetuse korral eelisõiguse. Niisiis pidanuks GfW Saksamaa arvates tegema maksejõuetusmenetluse korral viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele umbes 3,5 miljonit eurot makseid enne teiste võlausaldajatega arveldamist.
(78)
Et kõrvaldada puudujääk õigeaegselt ja vältida maksejõuetusmenetluse algatamist vastavalt osaühinguseaduse (GmbHG) (vanas redaktsioonis) paragrahvile 64 koostoimes maksejõuetuseeskirja (InsO) paragrahviga 19, oli tarvis kohe abinõusid rakendada.
(79)
Saksamaa juhtis tähelepanu sellele, et madalamas nõuete rahuldamisjärgus oleva põhivõlausaldajana tundis WAK ähvardava maksejõuetuse vältimise vastu märkimisväärset huvi. Seetõttu proovis ta viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid veenda osast nõuetest loobuma ning samuti leppis 4. detsembril 2000 GfWga kokku järgmises:
-
allutada puudujäägile vastavas summas nõuded pärast seda, kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad on nõustunud loobuma oma järelejäänud 90 % nõuetest;
-
loobuda vaid vajaduse korral selle nõude summast, mille allutamisega nad on nõus olnud.
(80)
Hoolimata läbirääkimiste edukast algusest, kus suurem osa viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid oli nõus oma nõuetest loobuma, pankrotistus GfW lõpuks teatavate viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate ning nende juristide kooskõlastatud tegevuse tõttu. Nad ei soovinud oma nõuetest loobuda, sest neil oli laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamise ning rahuldatud kaebuste tõttu parem nõuete rahuldamisjärk. Neid kaebusi käsitles kohus, kes pakkus välja lahenduskokkuleppeid. Lahenduskokkulepete kohaselt pidanuks GfW tasuma 70 % järelejäänud nõuetest ja 30 % tulnuks loobuda. Kohus otsustas ka, et GfW peaks kandma 80 % kohtukuludest. Teised kohtud pakkusid sarnaseid lahenduskokkuleppeid. Seda silmas pidades ei olnud GfW-l enam võimalik loota, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad nõustuksid 90 % järelejäänud nõuetest loobumisega. Samuti teatasid nüüd mitmed viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad, et nad nõuaksid ülejäänud 20 % täielikku tagasimaksmist. Asjaolu, et 1 700 viinamarjakasvatajat ja veinimüüjat 2 700st oli juba väljendanud valmisolekut osast oma nõuetest loobuda, ei olnud enam asjakohane, sest Saksa maksejõuetuseeskirja paragrahvis 305a on sätestatud, et maksejõuetusmenetluse vältimiseks ette nähtud kohtuväline kokkulepe (außergerichtliche Einigung) on nurjunud, kui kas või üks võlausaldaja otsustab pärast kohtuvälise kokkuleppe läbirääkimiste algust jätkata nõude täitmisele pööramist.
(81)
Seetõttu leppis WAK 21. veebruaril 2001 GfWga kokku, et katab 2000. aasta puudujäägi, loobudes oma nõuetest 5 005 441,60 euro ulatuses, et ülejäänud võla eest ei nõuta ajavahemikus 1. jaanuar 2001 - 31. detsember 2001 intressi ning et viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuded rahuldatakse täies ulatuses. Allutamata nõuete tagatis oli garanteeritud. GfW puudujääk kõrvaldati, maksejõuetusmenetlust välditi ja GfW sai kauplemist jätkata.
(82)
Saksamaa väidab, et nii nõuete allutamine kui ka neist loobumine on kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga. Selle väite kinnituseks viitab Saksamaa asjakohasele kohtupraktikale.
(83)
Osast nõuetest loobumist saab nõuda selleks, et suurendada tegelikult tagasimakstavat summat (11). Eraõiguslik võlausaldaja käituks oma kahju vähendamiseks nii. Juhul kui nõue ei ole piisavalt tagatud, suurendaks tagasimaksetähtaja pikendamise kokkulepe võimalust summa ilma kahjuta tagasi maksta, sest võlgnikul oleks võimalus kriisist üle saada ja olukorda parandada (12). Euroopa Liidu Üldkohus lükkab oma otsuses HAMSA kohtuasjas kõrvale komisjoni varasema tava, mille kohaselt nõuti eraõiguslikelt ja avalik-õiguslikelt võlausaldajatelt nõuetest loobumist võrdses proportsioonis nende võlaosaga. Kohus sedastas hoopis, et eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi saab kasutada ka siis, kui eri võlausaldajate nõuetest loobumiste suhe on asümmeetriline. Euroopa Liidu Üldkohus rõhutab, et määrav on see, kas võlausaldaja võlanõue on hüpoteegiga tagatud, eelisjärjekorras või n-ö tavaline, st määrav on eri võlausaldajate nõude rahuldamisjärk. Euroopa Liidu Üldkohus on leidnud oma otsuses HAMSA kohtuasjas, et avalik-õiguslik võlausaldaja käitub nagu eraõiguslik võlausaldaja, kui otsustab loobuda osast oma nõuetest pärast põhjaliku ja mõistliku hinnangu andmist sellele, kui palju tal oleks võimalik tagasi saada, milline on likvideerimisoht ja ettevõtte saneerimise võimalus (13). Lõpetuseks osutab Saksamaa komisjoni otsusele Huta Cynku juhtumis, et juhul kui ümberkorraldamisega kaasneb suurem tulu kui likvideerimisega, ei saa rääkida eelistest ega seega ka mitte riigiabist (14).
(84)
Sellest tulenevalt väidab Saksamaa, et arvestades WAKi seisundit põhivõlausaldajana ja tema nõuete madalamat rahuldamisjärku võrrelduna viinamarjakasvatajate ja veinimüüjatega omaga, oli nii nõuete allutamine kui ka neist loobumine kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga ja tegemist ei ole riigiabiga. Maksejõuetusmenetluses oleks WAK kaotanud vähemalt sama palju ja suure tõenäosusega oluliselt suurema summa oma järelejäänud nõudest.
(85)
Üksnes tänu GfW maksejõuetuse vältimisele ning viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate järelejäänud nõuete rahuldamisele oli WAKil täielik tagatisõigus allesjäänud varude suhtes ja võimalus saada oma järelejäänud nõuetest tagasi rohkem, kui ta oleks saanud maksejõuetuse korral.
(86)
Ettevaatavalt oli WAKi käitumine Saksamaa arvates õige, eriti seetõttu, et tal õnnestus saada tagasi suurem summa tänu sellele, et ta muutis oma madala nõuete rahuldamisjärgu esmaseks tagatisõiguseks ja vältis GfWd ähvardavat maksejõuetust. Saksamaa leiab, et iga eraõiguslik pank oleks käitunud samas olukorras samamoodi.
(87)
Saksamaa ametiasutuste arvates oleks GfW raamatupidamise eelhindamisel prognoositud, et GfW tegevuse jätkamisel oleks WAKil olnud võimalik saada tagasimakseid 5 112 918,81 euro ulatuses. Teisalt, kui GfW suhtes oleks alustatud maksejõuetusmenetlust, oleks WAKil olnud võimalik saada tagasimakseid üksnes kuni 2,4 miljoni euro ulatuses. Vahe on vähemalt 2,7 miljonit eurot.
(88)
See leidis kinnitust sõltumatu audiitori 3. veebruari 2003. aasta aruandes, (15) mille tellis WAK ja mille esitasid Saksamaa ametiasutused. Aruandes jõuti järeldusele, et WAKil oli majanduslikult otstarbekas oma nõuded allutada, loobuda osast neist nimetatud summa ulatuses ja loobuda ka tulevastest intressimaksetest. Saksamaa esitas selle järelduse kohta järgmised põhjendused.
-
Kui WAK ei oleks oma nõudeid allutanud ega neist ja intressimaksetest loobunud, oleks GfW pidanud taotlema maksejõuetuks tunnistamist ning tema tegevus oleks lõpetatud. WAKi nõuded oleks pidanud saama rahuldada GfW varude müügist.
-
Kui ettevõtte tegevus oleks lõpetatud, oleks GfW varude väärtus vähenenud. Tegelik varude müügist saadud tulu oleks olnud ainult umbes 50-70 % bilansilisest väärtusest. Seetõttu oleks tagatisõiguse võimaldamisel tulu olnud 1,84-2,4 miljonit eurot.
-
Maksejõuetusmenetlus on kulukas.
-
Saksa maksejõuetusseaduses (InsO) on sätestatud omandiõiguse säilitamisega hõlmatud toodete lahutamise õigus, ent selle kindlaksmääramise aluseks on maksejõuetushalduri võimalus valida lepingu täitmise ja varade lahutamise vahel (InsO paragrahv 103). Varade lahutamine on võimalik vaid siis, kui maksejõuetushaldur keeldub lepingut täitmast; sel juhul võib võlausaldaja lepingust taganeda ja nõuda varade lahutamist ning tal on õigus hüvitisele lepingu täitmata jätmise eest. Väljaostumaksed võidakse korvata. GfW omakorda võib nõuda juba tehtud makseid tagasi ja seda võidakse korvata lepingu täitmata jätmise eest makstava hüvitisega.
-
Seevastu pärast seda, kui WAK allutas osa oma nõudeid, oli GfW-l õiguspäraselt võimalik maksejõuetusmenetlust vältida ning WAK, kellel oli pärast osast nõuetest ja intressimaksetest loobumist rahuldamata nõudeid 5,15 miljoni euro ulatuses, võis loota nende tagasisaamist seetõttu, et GfW sai kauplemist jätkata.
-
Samuti juhiti tähelepanu sellele, et maksejõuetusmenetluse algatamise korral oleks GfW võinud maksejõuetust käsitlevate eeskirjade kohaselt vaidlustada WAKile ajavahemikus 1. novembrist31. detsembrini 2000 tagasi makstud laenu 1 440 476,92 eurot. Sellega oleks kaasnenud WAKi kohustus see raha tagasi maksta.
(89)
Saksamaa rõhutab, et järelhindamise põhjal oli nõuete allutamise ja neist loobumise võimalus majanduslikult otstarbekam, sest GfW maksejõuetust vältides saadud tagasimaksed olid 4 670 517,65 eurot ehk rohkem kui maksimaalselt 2,4 miljonit eurot, mis oleks saadud tagasi maksejõuetusmenetluse korral.
(90)
Saksamaa järeldab, et kuna nõuete allutamine ja neist loobumine oli kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga, ei olnud WAKi-poolse nõuete allutamise ja neist loobumise ajal tegemist viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antava abiga.
VI. ABI HINDAMINE
VI.1. Ühine turukorraldus
(91)
Enne kui jõustus nõukogu 29. aprilli 2008. aasta määrus (EÜ) nr 479/2008 (veinituru ühise korralduse kohta) (16), käsitleti viinamarjakasvatust ja viinamarjade töötlemist määruse (EÜ) nr 1493/1999 kohaselt. Määruse (EÜ) nr 1493/1999 artiklis 71 on sätestatud, et selles käsitletud toodete valmistamise ja nendega kauplemise suhtes kohaldatakse asutamislepingu artikleid 87, 88 ja 89 (praegu ELi toimimise lepingu artikleid 107, 108 ja 109). Enne 31. juulit 2000 käsitleti viinamarjakasvatust ja viinamarjade töötlemist määruse (EMÜ) nr 822/87 kohaselt. Määruse (EMÜ) nr 822/87 artiklis 76 on sätestatud, et määruse artiklis 1 loetletud toodete valmistamise ja nendega kauplemise suhtes kohaldatakse asutamislepingu artikleid 92, 93 ja 94 (praegu ELi toimimise lepingu artikleid 107, 108 ja 109). Seetõttu tuleb kõnealuseid meetmeid uurida riigiabi eeskirju arvesse võttes.
VI.2. Riigiabi olemasolu ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses
(92)
ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaselt on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtteid või teatud kaupade tootmist, keelatud niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.
(93)
WAK on avalik-õiguslik asutus, mida rahastatakse osaliselt Rheinland-Pfalzi liidumaa rahalistest vahenditest ja osaliselt maksulaadsetest lõivudest. Seetõttu rahastatakse meedet riigi vahenditest.
(94)
Ettevõttele antav abi näib kahjustavat nende liikmesriikide vahelist kaubandust, kus nimetatud ettevõte tegutseb liidusisesele kaubandusele avatud turul (17). Seal toimub ulatuslik liidusisene kauplemine põllumajandustoodetega. Seetõttu võib käesolev abi kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust (18).
(95)
Euroopa Kohus on sedastanud, et hindamiseks, kas riiklik meede kujutab endast abi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, tuleb samuti kindlaks teha, kas sellest kasu saav ettevõte saab majandusliku eelise, mida tal normaalsetes turutingimustes ei oleks tekkinud (19), ja/või kas meede võimaldas ettevõttel hoiduda kulutustest, mis oleks tavajuhul tulnud teha ettevõtte omavahenditest (20). Sellest tõepoolest piisab võimalikule konkurentsimoonutusele osutamiseks (21).
VI.2.1. Ettevõttele Gesellschaft für Weinabsatz (GfW) antava abi olemasolu
VI.2.1.a. WAKi antud laen
(96)
1999. aasta sügisel andis WAK laenu 15 302 696,25 eurot. GfWlt nõuti intressi, mille määr jäi laenuperioodi jooksul vahemikku 3,28-5,25 %. Riskipreemiat ei nõutud. Saksamaa puhul jäi viitemäär sel perioodil vahemikku 5,23-6,33 %.
(97)
Saksamaa nõustub komisjoni seisukohaga, et laenu ei antud turutingimustel. Kui laen oleks antud turutingimustel, oleks nõutud kõrgemat baasmäära ja arvestades laenutagatisena pakutavat piiratud tagatist, oleks lisandunud riskipreemia.
(98)
Siit võib järeldada, et GfWle antud laen sisaldas riigiabi elementi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, sest GfW sai majandusliku eelise, mida tal normaalsetes turutingimustes ei oleks tekkinud. Abielement arvutatakse kohaldatava intressimäära ja viitemäära vahena, millele lisandub asjakohane riskipreemia.
(99)
Abi võimalik ülekandumine õigusjärglastele
(100)
Saksamaa sõnutsi GfW likvideeriti ja lõpetati 1. juunil 2005. Kõik ülejäänud tegevusalade allesjäänud varud müüdi maha. Kogu tulu kasutati WAKile tagasimaksete tegemiseks. Ostjaga (eraisik) lepiti kokku, et kõigi allesjäänud varude väärtus 31. detsembri 2004. aasta inventariloetelu järgi kantakse WAKile üle 2005. aasta lõpus. See väärtus oleks olnud algne ostuväärtus 79 579,79 eurot. GfW kustutati äriregistrist 2006. aastal. Ei ole ühtegi õigusjärglast ega juriidilist isikut, kellelt saaks abi tagasi nõuda. Väljakujunenud kohtupraktika (22) kohaselt ei ole Saksamaa sõnutsi tagasinõudmine seega võimalik.
(101)
Kuna GfW allesjäänud vara müüdi maha, oleks isik, kes need ostis, võinud GfW-le antud abist kasu saada. Et isik maksis algse ostuhinna ja turuhinnad on viimastel aastatel järsult langenud, on siiski selge, et ostja makstud hind oli vähemalt turuhind. Seetõttu leiab komisjon, et abi ei läinud üle GfW allesjäänud varude ostjale. Ühtlasi lõpetas GfW tegevuse ja seetõttu tagastatav abi puudub.
VI.2.1.b. WAKi-poolne nõuete allutamine ja neist loobumine
(102)
Nõuete allutamist ning nõuetest ja intressimaksetest loobumist rahastati WAKi omavahenditest ja WAKi võetud asjaomasest laenust ning seda loetakse riiklikest vahenditest rahastatuks.
(103)
Et hinnata, kas nõuete allutamine ning nõuetest ja intressimaksetest loobumine kujutab endast GfWle antud riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses, tuleb samuti kindlaks teha, kas GfW sai majandusliku eelise, mida tal normaalsetes turutingimustes ei oleks tekkinud, ja/või kas meede võimaldas GfWl hoiduda kulutustest, mis oleks tavajuhul tulnud teha tema omavahenditest. Kõnealune hindamine peab toimuma eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi abil. Eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga hinnatakse, kas eraõiguslik võlausaldaja oleks samasugustes turutingimustes käitunud või käitus samuti kui avalik-õiguslik võlausaldaja.
(104)
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab osast nõuetest loobumist nõuda selleks, et suurendada tegelikult tagasimakstavat summat. Eraõiguslik võlausaldaja käituks oma kahju vähendamiseks nii (23). Juhul kui nõue ei ole piisavalt tagatud, suurendaks tagasimaksetähtaja pikendamise kokkulepe võimalust summa ilma kahjuta tagasi maksta, sest võlgnikul oleks võimalus kriisist üle saada ja olukorda parandada (24).
(105)
Euroopa Liidu Üldkohus lükkab oma otsuses HAMSA (25) kohtuasjas kõrvale komisjoni varasema tava, mille kohaselt nõuti eraõiguslikelt ja avalik-õiguslikelt võlausaldajatelt nõuetest loobumist võrdses proportsioonis nende võlaosaga. Kohus sedastas hoopis, et eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi saab kasutada ka siis, kui eri võlausaldajate nõuetest loobumise suhe on asümmeetriline. Kohtuotsuse punktid 168 ja 169 on järgmised:
„168)
Kui olulistes majanduslikes raskustes olev äriühing teeb võlausaldajatele ettepaneku sõlmida leping või lepingute seeria oma võlgade haldamiseks eesmärgiga parandada oma olukorda ja vältida likvideerimist, peab iga võlausaldaja otsuse tegemisel kaaluma ühelt poolt summat, mida talle lepingu raames pakutakse, ja teiselt poolt summat, mille ta äriühingu likvideerimise korral hinnanguliselt saaks. Tema valikut mõjutab hulk asjaolusid, nt kas tema võlanõue on hüpoteegiga tagatud, eelisjärjekorras või n-ö tavaline, millist tüüpi ja millise ulatusega on tema tagatised, kas ta peab võimalikuks äriühingu olukorra paranemist, samuti kasu, mida ta saaks äriühingu likvideerimise korral. Kui näiteks selguks, et likvideerimise korral jätkub ettevõtte varade müügimaksumusest vaid hüpoteegi ja eelisnõuete katmiseks, oleksid eelisõiguseta nõuded väärtusetud. Sellise stsenaariumi korral ei oleks enamiku nõuete tühistamisega nõustumine eelisõiguseta võlausaldaja poolt tõesti mingi ohverdus.
169)
Järelikult ei ole võlausaldajatele pakutavate valikuvõimaluste vastavaid väärtusi määravaid asjaolusid teadmata neid pakutava võlakustutusega nõustuma pannud põhjuste puhul iseenesest määravaks vaid tõsiasi, et eri võlausaldajate mahakantud summad on selgelt ebaproportsionaalsed.”
(106)
Peale selle on Euroopa Liidu Üldkohus leidnud oma otsuses HAMSA (26) kohtuasjas, et avalik-õiguslik võlausaldaja käitub nagu eraõiguslik võlausaldaja, kui otsustab loobuda osast oma nõuetest pärast põhjaliku ja aruka hinnangu andmist sellele, kui palju tal oleks võimalik tagasi saada, milline on likvideerimisoht ja ettevõtte saneerimise võimalus. Viimaks otsustas komisjon Huta Cynku (27) juhtumis, et juhul kui ümberkorraldamisega kaasneb suurem tulu kui likvideerimisega, ei saa rääkida eelistest ega seega ka mitte riigiabist.
(107)
Viidates eespool tsiteeritud kohtupraktikale, tuleb hindamisel, kas eraõiguslik võlausaldaja oleks käitunud või käitus samamoodi nagu WAK, uurida, millised olid WAKi valikud siis, kui jõuti järeldusele, et GfWd ähvardab maksejõuetus, ja milline oleks olnud nende valikutega seotud majanduslik mõju. Teise sammuna tuleb samamoodi uurida viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid ning seejärel hinnata, kas WAKi olukorda saab võrrelda viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate tegevusega ja hinnata selle põhjal.
(108)
Saanud teada, et GfWd ähvardab maksejõuetus, oli WAKil kaks valikut. Ta võinuks kas lubada algatada maksejõuetusmenetluse või püüda seda vältida ning jõuda GfWga kokkuleppele, mis võimaldanuks GfWl kauplemist jätkata. Saksamaa esitatud ja sõltumatu audiitori 3. veebruari 2003. aasta aruandes kinnitatud teabe põhjal (vt punkt 88) on Saksamaa arvates nende kahe otsusega seotud majanduslik mõju järgmine. Maksejõuetusmenetluse korral võinuks WAK ettevaatavalt loota, et talle makstakse tagasi maksimaalselt umbes 2,4 miljoni euro ulatuses nõudeid. Sõlmides GfWga lepingu, loobudes osast oma nõuetest ja võimaldades seega GfWl kauplemist jätkata, võis WAK ettevaatavalt loota tagasi saada umbes 5,1 miljoni euro ulatuses nõudeid. Nii jäi vaheks 2,7 miljonit eurot, mis võimaldas GfWl vältida maksejõuetusmenetlust. See, kas viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad soovivad samamoodi tegutseda, mõjutas tagasisaadavate summade arvutusi üksnes vähe, kuid ei muutnud kahe alternatiivi võrdluse tulemust.
(109)
Aruandes nimetatud 2,4 miljoni euro suurune summa, mille tagastamist maksejõuetuse korral prognoositi, põhineb Saksamaa oletusel, et viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate 4,4 miljoni euro suurused nõuded oleks tulnud rahuldada enne WAKi nõudeid. Ent Euroopa Komisjoni arvates oleks Saksa maksejõuetuseeskirja kohaselt tulnud enne WAKi võlgu tasuda üksnes pikendatud omandiõiguse säilitamisega viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele võlgnetud summa. Muud võlad oleksid olnud WAKi võlaga võrdses seisundis. Euroopa Komisjoni enda arvutuste kohaselt oleks WAK maksejõuetuse korral võinud isegi juhul, kui tema ning viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuded olnuks kõik võrdses seisundis, oodata kõige rohkem 4,7 miljoni euro tagasimaksmist (võttes aluseks maksimaalse täieliku tagasimakse 6,8 miljonit eurot maksejõuetuse korral ja selle, et WAK ja viinamarjakasvatajad said tagasimakseid proportsionaalselt neile võlgnetud summadega: 10 miljonit eurot WAKile ning 4,4 miljonit viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele). Seetõttu võib järeldada, et ettevaatavalt oleks WAKi jaoks kõige kasulikum variant olnud lubada GfW-l maksejõuetust vältida.
(110)
Teisalt oli viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate ees hoopis teistsugune arvutus. Esiteks olid nad oma tarnitud kaupade eest juba 80 % maksest saanud. Teiseks saanuks nad GfW pakkumise kohaselt üksnes 10 % sellest 20 %, mis neile endiselt võlgneti. Tegelikult tähendas see, et kokkuleppe sõlmimise korral oleksid nad saanud veel üksnes 2 % kokkulepitud ostuhinnast. Seda oli kindlasti vähem, kui nad maksejõuetusmenetluse korral võisid loota, sõltumata oma nõuete rahuldamisjärgust (lihtsast, laiendatud või pikendatud omandiõiguse säilitamisest). Nad võisid loota tagasi saada keskmiselt 48 % oma järelejäänud nõuetest (2,1 miljonit eurot kogu 4,4 miljonist eurost, mis neile võlgneti). Seetõttu ei ole üllatav, et osa viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid lükkasid GfW pakkumise tagasi. Kolmandaks pidi olema ilmne, et WAKi huvides olnuks loobuda osast oma nõuetest ja vältida maksejõuetust, isegi kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad sama ei teinud, ning see võimaldanuks viinamarjakasvatajatel ja veinimüüjatel omakorda saada järelejäänud nõuetest tagasi rohkem kui pakutud 10 %. Neljandaks olid paljud neist GfW juba kohtusse kaevanud ja kohus oli teinud otsuse nende kasuks, kohustades GfWd rahuldama 80 % järelejäänud nõuetest.
(111)
Sellest võib järeldada, et olenemata asjaolust, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad ning WAK olid kõik GfW võlausaldajad, olid valikuvõimalused ja nende valikuvõimaluste tulemus WAKi ning viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate jaoks nii erinevad, et neid ei saanud võrrelda. Asjaolu, et viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad otsustasid oma nõuetest mitte loobuda, ei tohiks negatiivselt mõjutada analüüsi, kas WAK käitus eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumi kohaselt.
(112)
WAKi eri valikuid võrreldes järeldab komisjon, et 4. detsembri 2000. aasta ja 21. veebruari 2001. aasta nõuete osaline allutamine ja neist loobumine kogusummas 5 005 441,60 eurot ning intressimaksetest loobumine alates 31. detsembrist 2000 oli WAKi jaoks kõige soodsam valik ja on seetõttu kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga. Nõuete allutamine ja neist loobumine on võla tähtaja pikendamine, mis on võlausaldajale likvideerimisega võrreldes kasulikum. Väljakujunenud kohtupraktika (28) kohaselt kaalub avalik-õiguslik võlausaldaja kasu, mida ta saab ümberkorralduskava alusel pakutud summa vastuvõtmisel, võrreldes kasuga, mida ta saab ettevõtte likvideerimise korral tõenäoliselt saadavast summast. Sellest tulenevalt ei saanud GfW ühtegi eelist, mida ta ei oleks normaalsetes turutingimustes saanud, ja seega ei antud GfWle osa WAKi nõuete allutamist ja neist loobumist käsitleva otsuse tulemusena riigiabi.
(113)
Menetluse algatamisel väljendati kahtlust selle üle, kas WAK piirdus nõuete allutamisel ja neist loobumisel võimalikult vähesega. Saksamaa märkuste kohaselt loobus WAK osast oma GfW 2000. aasta puudujäägi katmiseks vajalikest nõuetest, mis oli Saksa maksejõuetuseeskirja (vt põhjendus 25) kohaselt maksejõuetusmenetluse vältimiseks ja GfW jätkuva kauplemise võimaldamiseks vältimatu. Esimeses GfW ja WAKi vahelises lepingus (sõlmiti 4. detsembril 2000) leppis WAK GfW maksejõuetuse vältimiseks temaga kokku nõuete allutamises GfW puudujäägiga võrdses summas pärast seda, kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad olid nõus loobuma 90 % oma ülejäänud nõuetest ja vajaduse korral loobuma selle nõude summast, mida nad olid nõus allutama (vt põhjendused 79 ja 80). Põhjus, miks loobumine oli esialgu arvatust suurem, oli see, et hoolimata WAKi ja GfW püüetest veenda viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid aitama omalt poolt GfW-l maksejõuetust vältida (vt põhjendused 79 ja 80), otsustasid viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad põhjenduses 110 nimetatud põhjustel ühestki oma nõudest mitte loobuda. Nagu põhjenduses 108 mainitud, oli viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate otsusel mitte loobuda osast oma järelejäänud nõuetest WAKi majanduslikule hinnangule vaid piiratud mõju ja see ei muutnud hinnangu tulemust, et WAKi jaoks oli majanduslikult kasulik võimaldada GfW-l maksejõuetusmenetlust vältida.
(114)
Seetõttu järeldab komisjon, et WAKi nõuete osaline allutamine ja neist loobumine oli WAKi jaoks kõige kasulikum valik ja seetõttu kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga; niisiis ei peeta seda GfWle antud riigiabiks ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VI.2.2. Viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antava abi olemasolu
(115)
Ametliku uurimismenetluse algatamisel ja hilisemal pikendamisel tekkisid küsimused seoses võimaliku abiga viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele. Esiteks näis GfW poolt viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele ostu ajal antud nõuete rahuldamisjärk suhteliselt kõrge ja tekkisid kahtlused, kas neile antud rahuldamisjärk on tegelikult kooskõlas tavapärase äritavaga. Teiseks oli ostetud viinamarjavirde eest makstud hind hinnanguliselt kõrgem kui turuhind. Kolmandaks seati kahtluse alla viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate otsus mitte loobuda ühestki oma nõudest, kui GfWd ähvardas maksejõuetus, ning ka WAKi otsus allutada osa oma nõuetest ja loobuda siis neist, isegi kui viinamarjakasvatajad ja veinimüüjad otsustasid mitte loobuda 90 % oma järelejäänud nõuetest (20 % varude väärtusest).
VI.2.2.a. Viinamarjavirde ostu aeg - antud nõuete rahuldamisjärk
(116)
Saksamaa kinnitas oma märkustes, et kõnealune lihtne, laiendatud või pikendatud omandireservatsioon, mis eri viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele seoses viinamarjavirde ostuga anti, oli tõepoolest kooskõlas tavapärase äritavaga. See tähendab, et kuigi see andis viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele suhteliselt kõrge nõuete rahuldamisjärgu, eriti neile, kellele anti pikendatud omandireservatsioon, oli see kooskõlas tavapärase äritavaga ja nõuete rahuldamisjärk ei olnud kõrgem, kui see oleks olnud eraisikust ostjaga kokkuleppeid sõlmides.
(117)
Komisjon viitab soovitustele, (29) mille Trieris asuv Saksa veinitehaste ja veinimüüjate liit (Bundesverband der Deutschen Weinkellereien und des Weinfachhandels e.V., Trier), Mainzis asuv Saksa veinimüüjate liit (Bundesverband der Deutschen Weinkommissionäre e.V., Mainz) ja Bonnis asuv Saksa viinamarjakasvatajate liit (Deutsche Weinbauverband e.V., Bonn) on registreerinud Saksamaa konkurentsiametis (Bundeskartellamt) kooskõlas Saksamaa konkurentsipiirangute vastase seaduse (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) (30) paragrahvi 22 lõike 3 punktiga 2. Soovituste esimene versioon registreeriti 1990. aastal ja praegu kehtiv versioon 2005. aastal. Neist soovitustest selgub, et juhul kui kauba üleandmisel ei maksta kogu ostuhinda, peaks müüjale jääma omandireservatsioon kuni täishinna maksmiseni. Käesoleval juhul kindlustasid viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud nõuete rahuldamisjärgud erineva tagatise. Üksnes neil, kellel oli pikendatud omandireservatsioon, oli täielik maksetagatis. Seega ei olnud viinamarjakasvatajate ja veinimüüjate nõuete rahuldamisjärk üldiselt nii kõrge kui nimetatud soovitustes välja pakutu. Seetõttu nõustub komisjon soovitustele ja tegelikult antud nõuete rahuldamisjärgule viidates Saksamaa kinnitusele, et selline nõuete rahuldamisjärgu andmine, nagu käesoleval juhul viinamarjakasvatajate ja veinimüüjatega toimus, on tavapärane äritava ja et neile antud nõuete rahuldamisjärk ei olnud kõrgem, kui see oleks kahe eraettevõtja vahel sõlmitud tavalepingus, ning seetõttu ei ole tegemist riigiabiga ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VI.2.2.b. Viinamarjavirde ostu aeg - ostetud viinamarjavirde eest makstud hind
(118)
Menetluse algatamisel väideti, et hind, mida GfW ostetud viinamarjavirde eest maksis, oli turuhinnast kõrgem. Turuhinnana kasutati lauaveini hinda ja võrdlushinnaks oli 0,26 eurot liitri kohta. Saksamaa esitas oma märkustes olulist teavet GfW äristrateegia kohta, millest nähtub, et tavalise lauaveini turg ei ole asjaomane turg ning et GfW strateegia hõlmas kolme aspekti. Esimene oli osta lauaveini tootmiseks kasutatavat viinamarjavirret, millega osaleda ELi destilleerimiskavas (40 % varudest). Teine oli osta väga kvaliteetset viinamarjavirret kavatsusega müüa see vahuveini tootmiseks kasutatava väga kvaliteetse toorveini turul (60 % varudest). Kolmas oli osaleda 20 % varudega ELi ladustamiskavas, enne kui need vahuveini tootmise eesmärgil maha müüakse. Analüüsides, kas kaks toodet kuuluvad samale turule, kasutab komisjon oma teatist asjaomase turu mõiste kohta ühenduse konkurentsiõiguses (31). Teatise punktis 7 on sätestatud, et „asjaomane tooteturg hõlmab kõiki neid tooteid ja/või teenuseid, mis tarbijate seisukohast on oma iseloomulike tunnuste, hindade ja otstarbekohase kasutuse põhjal omavahel vahetatavad ja asendatavad”.
(119)
ELi destilleerimiskava ärakasutamiseks ostetud viinamarjavirde turg on loomulikult tavalise lauaveini turg. Ent asjaomane hind peab olema destilleerimisele saadetava veini eest makstav hind.
(120)
Nagu kõigil tavapärastel põllumajandusturgude sekkumismeetmetel, on ka määruse (EMÜ) nr 822/87 artiklis 38 sätestatud veini eeldestilleerimisel peamiseks eesmärgiks kõrvaldada veiniturul ülepakkumine ja seega pidi selle vabatahtliku destilleerimise hind olema piisavalt kõrge, et innustada tootjaid veini destilleerimisele saatma. Destilleerimismeetme tegelikuks aastahinnaks määras nõukogu 65 % niinimetatud soovitushinnast.
(121)
Soovitushinna enda kohta tegi nõukogu otsuse kord aastas ja hind kehtestati sõnaselgelt turu toetamiseks. Selleks tuli muidugi kehtestada piisavalt kõrge hind. Nõukogu 19. juuli 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1676/1999, millega kehtestatakse eri kategooria veinide soovitushind 1999/2000. veiniaastaks, (32) kehtestati eri kategooria veinide soovitushinnad. AII kategooria (valge lauavein viinamarjasortidest Sylvaner või Müller-Thurgau) hinnaks kehtestati 82,81 eurot hektoliiter ja AIII kategooria (valge lauavein viinamarjasordist Riesling) hinnaks 94,57 eurot hektoliiter. Komisjoni 26. juuli 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1681/1999 (millega kehtestatakse kokkuostuhinnad, toetused ning teatavad muud 1999/2000. veiniaastal veinisektoris sekkumismeetmete suhtes kehtivad summad) (33) III lisa kohaselt sõltub täpne destilleerimise eest makstav summa tarnitud veini alkoholisisaldusest, sest komisjon ei arvutanud tol aastal eeldestilleerimise hinda (65 % soovitushinnast) mitte hektoliitri kohta, vaid tegeliku alkoholisisalduse kohta hektoliitris.
(122)
Komisjoni peamine ülesanne seoses veini destilleerimisega oli hinnata tegelikku turuolukorda ja selle põhjal kehtestada igas liikmesriigis igal aastal eeldestilleerimisele lubatavad kogused. Komisjoni 5. novembri 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 2367/1999, millega kehtestati nõukogu määruse (EMÜ) nr 822/87 artikli 38 kohaselt 1999/2000. aastaks eeldestilleerimine, (34) eraldati Saksa turule 1999/2000. veiniaastaks 148 000 hektoliitrit. Komisjoni määrusega (EÜ) nr 546/2000 (35) suurendati seda 468 000 hektoliitrini. Määruses (EÜ) nr 2367/1999 piirati destilleerimisele saadetavat veinikogust 40 protsendini toodangust. Komisjoni andmetel destilleerisid Saksa tootjad kõnealuse kava kohaselt umbes 400 000 hektoliitrit.
(123)
Saksamaa sõnutsi maksti destilleerimisele saadetud veini eest 0,50-0,55 eurot liitri kohta. Eeltoodud arvutusmeetodit arvesse võttes leiab komisjon, et Saksamaa nimetatud hind on realistlik.
(124)
Komisjoni arvates kujunes ELi turusekkumisvahendi tõttu märkimisväärse osa veini jaoks välja kaks eraldi turgu: üks, kus maksti destilleerimisele saadetava veini eest võrdlushinda (antud juhul 0,50-0,55 eurot liitri kohta), ja teine, kus võrdlushinnaks oli turuhind. Seega ei saa menetluse algatamise otsuses nimetatud 0,26 eurot liitri kohta pidada destilleerimisele saatmiseks ostetud viinamarjavirde asjaomaseks võrdlushinnaks.
(125)
Et teha kindlaks, milline oli vahuveini tootmiseks kasutatava toorveini saamise eesmärgil ostetud viinamarjavirde asjaomane turg, on kõigepealt vaja hinnata, kas on olemas eraldi veiniturud ja kas GfW ostetud viinamarjavirre kuulub samale turule nagu lauavein. Samuti tuleb otsustada, kas kvaliteetsema veini eest võis saada kõrgemat hinda. Komisjon tugineb oma statistikas alati veini eri hindadele, mis olenevad kvaliteedist. Komisjoni enda veiniekspertide sõnul ei ole kõigi veinipartiide hind ühesugune ja olemasolevas veinistatistikas on esitatud üksnes eri kvaliteediga veinide keskmised hinnad. Tegelikku hinda mõjutab mitu tegurit. Peamised tegurid on kvaliteet, laagerdumine, maine, nõudlus ja tegelik alkoholisisaldus / Oechsle kraadid. Oechsle kraad näitab küpsust ja viinamarjade suhkrusisaldust. See on oluline, sest määrab veinile omase lõpliku alkoholisisalduse. Saksa veiniinstituudi (Deutsches Weininstitute) arvates eeldab vahuveini (sekti) tootmine toorveini suurt alkoholisisaldust (36).
(126)
See kinnitab Saksamaa väiteid, et juhul kui lõppsaaduseks on vahuvein, peab viinamarjavirdes Oechsle kraade olema rohkem kui siis, kui lõppsaaduseks on lauavein, ning et rohkemate Oechsle kraadidega viinamarjavirde eest tuli maksta lisa. Seega nõustub komisjon Saksamaa väidetega, et on olemas eraldi turud ja vahuveini tootmiseks kasutatava viinamarjavirde hind peab tõesti olema kõrgem kui lauaveini tootmiseks kasutatava viinamarjavirde oma. Seetõttu nõustub komisjon ka sellega, et ostu ajal GfW makstud hinda ei saa võrrelda lauaveini hinnaga - 0,26 eurot liitri kohta -, nagu tehti menetluse algatamisel.
(127)
Saksamaa esitas veel teavet asjaomasel turul - vahuveini tootmiseks kasutatava väga kvaliteetse viinamarjavirde turul - saadava hinna kohta. Selle teabe kohaselt oli vahuveini tootmiseks kasutatava toorveini turul baashind ühe liitri 60 Oechsle kraadiga viinamarjavirde eest 0,312 eurot. Iga täiendava Oechsle kraadi eest (maksimumini, mis oli kuni 80 Oechsle kraadi) maksti 0,005 eurot liiter. Viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele maksti nende väga kvaliteetse viinamarjavirde eest ehk 60 % ostetud viinamarjavirde eest selle põhimõtte järgi. Samuti oli Saksamaa viinamarjakasvatajate liidu (Deutsche Weinbauverband) 1998.-2001. aasta impordistatistika kohaselt, mille Saksamaa esitas, vahuveini tootmiseks sobiva väga kvaliteetse imporditud pakendamata valge veini turuhind 0,38 eurot liitri kohta.
(128)
Komisjon on valmis nõustuma Saksamaa väidetega, et asjaomasel turul on liitri hind umbes 0,38 eurot, võttes aluseks komisjoni enda veiniekspertidelt saadud teabe veinihinna määramise kohta, Saksamaa veiniinstituudi eeltoodud teabe ja GfW äriplaanis sisalduva kasumiarvestuse.
(129)
Saksamaa esitatud GfW äriplaanist nähtub, et viinamarjavirde ostmise ajal lootis GfW saata 40 % varudest eeldestilleerimisele hinnaga 0,50-0,55 eurot liitri kohta, müüa 60 % varudest hinnaga 0,375 eurot liitri kohta ja saada 20 % varude puhul ELilt lisatoetust veini ladustamise eest 0,06 eurot liitri kohta, enne kui selle aasta hiljem hinnaga 0,375 eurot liitri kohta maha müüb. Kokkuvõttes lootis GfW müüa varud keskmiselt hinnaga 0,44-0,46 eurot liitri kohta ja teenida kasumit 0,06-0,09 eurot liitri kohta. Seega oleks kogukasum olnud umbes 2,64-3,96 miljonit eurot.
(130)
1999. aastal saatis GfW eeldestilleerimisele 40 % oma varudest, mille eest talle maksti 0,50-0,55 eurot liitri kohta. Pidades silmas 1999. aasta lõpu veinituru hinnalangust, mida GfW eelmise aasta kõrgemaid hindasid arvestades ei oodanud, otsustas GfW mitte müüa oma allesjäänud varusid sel aastal, vaid ladustada need ja müüa nad 2000. aastal, või kui turuhinnad oleksid jäänud madalaks, kasutada ära teistkordset eeldestilleerimist. Kõnealune otsus põhines oletusel, et eeldestilleerimist jätkatakse. Ent uus määrus (EÜ) nr 1493/1999 veinituru ühise korralduse kohta kaotas eeldestilleerimise. Selle asemel võeti kasutusele alkohoolsete jookide turule tarnimiseks ette nähtud vabatahtliku destilleerimise võimalus. Uut kasutusele võetud erakorralist destilleerimismeedet saab kasutada üksnes erakorraliste turuhäirete korral. Määruse (EÜ) nr 1493/1999 põhjenduses 35 viidatakse sõnaselgelt destilleerimissüsteemi kõrvaldamisele kui ületootmisprobleemi kunstlikule lahendusele. Uus määrus jõustus 31. juulil 2000.
(131)
GfW jaoks tähendas see, et 2000/2001. veiniaasta destilleerimismeetmed olid oluliselt vähem soodsad kui eelmiste aastate omad. Alkohoolsete jookide turule tarnimiseks ette nähtud destilleerimisel on võimalik saada ainult umbes pool varem saadud keskmisest hinnast, mis oli 0,50-0,55 eurot liitri kohta.
(132)
Saksamaa arvates ei saanud sellist sündmuste kulgu prognoosida sel ajal, kui GfW otsustas veini laos hoida. Komisjon aga leiab, et tegelikult oli see sündmuste kulg ennustatav. Veinituru uues ühises korralduses on sõnaselgelt sätestatud destilleerimissüsteemi kõrvaldamine. Seega oleks GfW ajal, mil ta otsustas valida teistkordse destilleerimise, pidanud aru saama, et alates 2000. aasta teisest poolest ei paku destilleerimismeetmed veinituru hinnalanguse korral mingit leevendust.
(133)
Arutelu selle üle, kas GfW oleks pidanud määruse muutmisest teadma, ei ole siiski oluline. Ostu ajal kehtinud äriplaan, mille alusel tuleks GfW käitumist eraõigusliku investorina hinnata, sisaldas üksnes üht eeldestilleerimist, mis ka toimus ja mille eest GfW sai 0,50-0,55 eurot liitri kohta. See ei sisaldanud teistkordset eeldestilleerimist ning seega ei kuulunud sellisest destilleerimisest oodatav tulu ostuaegsesse üldisesse kasumiarvestusse. See ei olnud osa äriplaanist ja ehkki pole kahtlust, et GfW otsus valida turuhindade languse ajal teistkordne destilleerimine oli halb, ei saa seda pidada ostu ajal antud riigiabiks viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele.
(134)
Eeltoodu põhjal järeldab komisjon, et GfW maksis 1999. aasta sügisel ostetud viinamarjavirde eest turuhinda ja et seega ei antud viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VI.2.2.c. WAKi-poolse nõuete allutamise ja neist loobumise aeg
(135)
Põhjenduses 114 jõuti järeldusele, et WAK allutas nõuded ja loobus neist üksnes enda huvides ja kooskõlas eraõigusliku võlausaldaja kriteeriumiga ning seega ei olnud tegemist GfWle antud riigiabiga. Asjaolu, et WAKi otsus soosis viinamarjakasvatajaid ja veinimüüjaid, ei ole oluline, sest see ei olnud kavatsus, vaid lihtsalt selle tagajärg, et WAK püüdis võimalikult palju oma vahendeid tagasi saada.
(136)
Komisjon järeldab, et oma nõudeid allutades ja neist loobudes ei andnud WAK viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele riigiabi ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
VI.3. Abi liigitamine ebaseaduslikuks abiks
(137)
Et WAKilt GfWle antud laenus sisalduv abielement anti ja tasuti ilma komisjoni enne teavitamata, on see nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks) (37) artikli 1 punkti f tähenduses ebaseaduslik.
VI.4. Aluslepingu artiklis 107 sätestatud erandid seoses GfW-le antud laenuga
(138)
Seetõttu tuleb uurida, kas saab kohaldada mõnda ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 sätestatud riigiabi keelu erandit.
(139)
Praeguse seisukoha järgi ei saa artikli 107 lõikes 2 ja lõike 3 punktides a, b ja d sätestatud erandeid kohaldada, sest kõnealune abi ei ole:
-
abi majandusarengu edendamiseks niisugustes piirkondades, kus elatustase on erakordselt madal või kus valitseb tõsine tööpuudus, ega
-
abi üleeuroopalist huvi pakkuva tähtsa projekti elluviimiseks või mõne liikmesriigi majanduses tõsise häire kõrvaldamiseks ega
-
abi kultuuri edendamiseks ja kultuuripärandi säilitamiseks, kui niisugune abi ei kahjusta kaubandustingimusi ja konkurentsi liidus määral, mis oleks vastuolus ühiste huvidega.
(140)
Seega on ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkt c ainus erand, mida oleks võimalik kohaldada.
(141)
Abi andmise ajal hinnati toormetootjatele antud abi otse ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c kohaselt. Tollase praktika järgi võis investeeringu- ja laenutoetust, toetust loomakasvatussektorile, tootjaorganisatsioonidele, reklaamile ja müügiedendusele, haigustest põhjustatud kahjude hüvitist, kindlustuspreemiaid ja tehnilist abi pidada teatavate kriteeriumide täitmise korral siseturuga kokkusobivaks. Ent ühtki nimetatud kokkusobiva abi vormi ei saa kasutada kõnealuse abi suhtes erandi kohaldamiseks.
(142)
Peale selle uuris komisjon ammendavuse huvides, kas käesoleva juhtumi suhtes saab kohaldada raskustes olevate äriühingute päästmise ja ümberkorraldamise suuniseid. Esimene tingimus päästmis- või ümberkorraldamisabi saamiseks on see, et äriühingut saaks pidada raskustes olevaks raskustes olevate äriühingute päästmis- ja ümberkorraldamisabi suuniste tähenduses (38). Komisjoni valduses olevast teabest ei ilmne, et ettevõte oleks abi andmise ajal olnud raskustes nimetatud suuniste tähenduses. Alles aasta hiljem sattus GfW turuhindade äkklanguse tõttu raskustesse.
(143)
Igal juhul rõhutab komisjon, et selleks, et täita oma kohustust komisjoniga koostööd teha, peab asjaomane liikmesriik esitama kogu teabe, mis võimaldab komisjonil kontrollida, kas seda erandit lubavad tingimused, millest lähtudes ta abisaamist taotleb, (39) on täidetud. Käesoleval juhul ei ole Saksamaa esitanud piisavat teavet, mis võimaldaks komisjonil andmeid nende suuniste valguses uurida, samuti ei ole nad esitanud piisavalt dokumente, mis võimaldaks komisjonil abi hinnata punktis 126 nimetatud kokkusobiva abi muude vormide valguses, vaatamata komisjoni sellekohastele viidetele uurimismenetluse algatamise otsuse punktis 44.
(144)
Abimeetmeid, mille kokkusobivust tuleb hinnata otse ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punkti c põhjal, tuleb võtta väga piiratult. Tuleb selgelt näidata, et abimeetme positiivne mõju kaalub üles kahjuliku mõju, mida abi võib konkurentsile ja siseturu nõuetekohasele toimimisele avaldada. Ühepoolseid riigiabi meetmeid, mille eesmärk on vaid tootjate rahalist seisundit parandada, kuid mis ei aita kuidagi kaasa asjaomase sektori arengule, ei loeta neile kriteeriumidele vastavaks ning seega kujutavad need endast tegevusabi, mis on siseturuga kokkusobimatu.
(145)
Eeltoodud põhjustel ei vasta GfW-le antud abi laenuelemendina ühelegi artikli 107 lõikes 3 sätestatud võimalikule erandile. Seetõttu on see siseturuga kokkusobimatu abi.
(146)
Ühtki muud ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 3 punktis c toodud erandit ei saa kohaldada.
VII. JÄRELDUSED
(147)
Eeltoodud põhjustel tõdeb komisjon, et GfW-le antud laenu ei või käsitada siseturuga kokkusobivana. Samuti leiab komisjon, et Saksamaa rakendas meedet ebaseaduslikult.
(148)
Eeltoodud põhjustel leiab komisjon, et järgnenud nõuete allutamine ning nõuetest ja tulevastest intressimaksetest loobumine ei ole GfW-le ega viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud riigiabi.
(149)
Eeltoodud põhjustel leiab komisjon, et viinamarjavirre osteti turuhinnaga ja kooskõlas üldlevinud äritavaga ning seetõttu ei ole tegemist viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud riigiabiga.
(150)
Kui ebaseaduslikult antud riigiabi on siseturuga kokkusobimatu, on selle loomulikuks tagajärjeks abi tagasinõudmine, et taastada võimaluse piires enne abi andmist valitsenud konkurentsiseisund.
(151)
Kuna GfW-l puudub õigusjärglane, ei ole väljakujunenud kohtupraktika (40) kohaselt tagasinõudmine võimalik,
ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
Artikkel 1
Saksamaa poolt ebaseaduslikult ettevõttele Gesellschaft für Weinabsatz Pfalz GmbH Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 108 lõikega 3 vastuolus antud riigiabi, mis on GfW-le võimaldatud laenu eest nõutud intressimäära ja turuintressimäära vahe koos riskipreemiaga, mida oleks tulnud laenu suhtes kohaldada, on siseturuga kokkusobimatu.
Artikkel 2
WAKi-poolne nõuete allutamine ja neist loobumine ei ole GfW-le ega viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud riigiabi Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Artikkel 3
GfW viinamarjavirde ost 1999. aastal ei ole viinamarjakasvatajatele ja veinimüüjatele antud riigiabi Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Artikkel 4
Saksamaa ei pea artiklis 1 nimetatud abi abisaajalt tagasi nõudma, sest abisaaja on maksejõuetu, likvideeritud ja äriregistrist kustutatud ning tal puudub õigusjärglane.
Artikkel 5
Käesolev otsus on adresseeritud Saksamaa Liitvabariigile.
Brüssel, 29. juuni 2011