"::::În 1917, Lordul Curzon, membru al cabinetului britanic, în cadrul deliberărilor privind ceea ce ar fi cunoscut sub numele de Declaraţia Balfour, a scris un memorandum care exprima îngrijorarea cu privire la ceea ce se va întâmpla cu locuitorii arabi ai Palestinei, care au "ocupat ţara pentru cea mai bună parte de 1.500 de ani" şi ""nu ar fi mulţumit fie să fie expropriat pentru imigranţii evrei, fie să acţioneze doar ca ciopârţitori de lemn şi sertare de apă pentru acesta din urmă.""" [1][neutralitatea este disputată][citație necesară] Cabinetul britanic a aprobat Declarația Balfour, care a declarat sprijinul guvernului pentru ""Inființarea în Palestina a unei Case Naționale pentru poporul evreu [cu înțelegerea că] nu se va face nimic pentru a aduce atingere drepturilor civile și religioase ale comunităților ne-evreilor existente în Palestina.""[1][2] Liga Naţiunilor a reafirmat acest angajament în 1922 prin stabilirea mandatului Palestinei cu prerogativa de a îndeplini Declaraţia Balfour.[3] Nici divizarea, nici statalitatea nu au fost menţionate ca mijloc de realizare a Casei Naţionale.  

"