Mi-am petrecut primele două săptămâni după ce s-a mutat folosind fiecare gram de voinţă a trebuit să nu-l sun şi să-l implor să mă ierte pentru o asemenea greşeală teribilă. Nu m-a ajutat că ştiam că o va face într-o clipă. Am avut telefonul în mână şi numărul pe jumătate format de mai multe ori decât pot număra. Mi-am petrecut următoarele două luni construind scenarii în mintea mea despre cum am putea ajunge din nou împreună la un moment dat, când am fost mai pregătit pentru ea. Acum, 10 luni mai târziu, sunt în sfârşit în punctul în care ştiu dincolo de orice îndoială că a fost alegerea potrivită pentru mine. Sunt aspecte ale relaţiei noastre pe care încă le ratez ca pe o nebună şi cred că o voi face mereu - dar mă bucur că pot avea acele amintiri plăcute, în loc să le otrăvesc cu negativitatea care ar fi scăpat de sub control dacă rămânem împreună. Am o grămadă de regrete, dar ştiu că mi-e mai bine acum decât aş fi fost. Ne vom împăca într-o zi? Puţin probabil. Nu e complet imposibil, dar nu cred că se va întâmpla. Editare: Dacă decideţi să plecaţi, să ştiţi că decizia este finală. Nu o face cu planurile de a merge înapoi la el într-o zi, pentru că este nedrept pentru el. Îl face să atârne, sperând, aşteptându-te pe tine, în timp ce tu te duci să-ţi faci treaba şi să te distrezi şi asta e o porcărie serioasă. Ştiu că te va răni mai mult, dar ai destul respect pentru el să-i permiţi să-şi continue viaţa dacă asta vrea să facă.