Era 31 august 2012 şi sfârşitul unei săptămâni cu adevărat îngrozitoare. Cu siguranţă unul dintre cele mai mici puncte din viaţa mea. De fapt, singurul lucru din viaţa mea pe care trebuia să-l aştept cu nerăbdare a fost vizita mea la fratele meu într-o altă parte a ţării. Aşa că am fost acolo, aşteptând zborul meu de la 6 pm de la Idaho Falls la Salt Lake City într-o vineri seara. A fost destul de furtună peste Salt Lake în acea seară, astfel încât avionul a ajuns târziu la IFRA. În consecință, decolarea a fost întârziată considerabil și din moment ce a trebuit să zburăm în jurul aceleiași furtuni, aterizarea în SLC a fost și mai întârziată. Până când am reuşit să cobor din avion, zborul meu de legătură dispăruse de mult. N-am avut de ales decât să stau peste noapte în oraş şi să prind primul zbor în dimineaţa următoare. Hotelul în care am stat era cât se poate de nou. Acesta a avut un design foarte modern și amenajarea teritoriului nu a fost încă să fie terminat. N-am pierdut timpul să ajung în camera mea. Mi-am pus toate lucrurile pe un scaun, m-am urcat în pat, şi pentru câteva minute m-am uitat la "Real Time" cu Bill Maher şi la "Următorul top Model" al Americii. Am optat să merg pur şi simplu la culcare. Nu am fost obosit (a fost incredibil de devreme pentru mine), dar am avut un zbor pentru a prinde în dimineața și nimic nu merită atenția mea. În dimineaţa următoare m - am pregătit repede şi am plecat din camera mea. Am mâncat un mic dejun în linişte în hol. După ce am verificat de două ori că naveta era pe drum, m-am aşezat pe marginea unui scaun de salon cu coatele în genunchi şi privirea fixată pe podea. O pereche de picioare s-au apropiat şi au venit să se odihnească chiar în faţa mea. M-am uitat în sus pentru a vedea un om care părea să fie în 30 de ani, cu care se confruntă mine. Cu un accent clar străin, el spune, "Bună ziua. Scuzaţi-mă. Pari deprimat. Vă pot ajuta cu ceva?" Era asiatic. Dacă ar fi trebuit, aş fi ghicit că era japonez, dar nu voi fi niciodată în stare să ştiu sigur. Donning meu cel mai bun zâmbet fals, am răspuns că am fost bine, chiar dacă am știut bine că a fost o minciună. El a răspuns, "Doar obosit?" Am obligat, repetând, "doar obosit," încă forțând un zâmbet convingător, și încă foarte mult minciuna. Tocmai mi-am primit prima noapte de odihnă completă în cel puțin o săptămână. Cu asta, scurta noastră conversaţie s-a încheiat şi naveta a sosit la scurt timp după aceea. Mi-am petrecut acea călătorie scurtă gândindu-mă la schimb - cât de ciudat a fost pentru mine, dar, de asemenea, cât de mult am admirat bunătatea lui față de un străin absolut. Am ajuns la poarta mea fără probleme, asigurându-mă cu cel puţin 50 de minute înainte ca avionul să înceapă îmbarcarea. Mi-am găsit un loc într-un discurs surprinzător de gol. Nu știu de ce am fost surprins; era încă dimineața devreme. M-am uitat în jur şi am observat că erau doar o mână plină de oameni care ocupau puţin rândurile de scaune de aeroport. Am observat, de asemenea, o femeie tânără stând câteva rânduri distanță și cu care se confruntă mine. Având în vedere multitudinea de scaune goale, am avut o linie de vedere clară şi neobstrucţionată. Mi s-a părut frumoasă. De asemenea, m-am gândit că s-ar fi uitat la mine o dată sau de două ori. Mereu am fost introvertită, aşa că apropierea unei fete drăguţe nu e în repertoriul meu. Inițierea conversației cu un străin constituie practic o tortură ușoară. Dar n-am respins-o aşa cum am făcut-o mereu. M-am gândit. Nu mi-a fost greu să trag concluzia că nu aveam nimic de pierdut, având în vedere natura săptămânii precedente. Nu e chiar mai rău decât rock-bottom. Alternativa mea părea să fie de 50 de minute de text tata deoarece un pui de somn a fost cu siguranta iesit din discutie. Chiar și așa, că nu a fost suficient pentru a mobiliza un introvertit cronic. Aveam nevoie de un singur lucru: curaj. Apoi m-am gândit la omul de la hotel - cel care ar merge din calea lui de a aborda un străin total pentru nici un alt motiv decât de a arăta bunătate. Cu siguranţă aş putea să vorbesc cu o fată. Aşa că m-am hotărât. Mi-am luat cele două genţi, m-am plimbat prin labirintul scaunelor de la aeroport şi m-am aşezat lângă fata drăguţă. Habar n-aveam ce să spun. I-am spus că nu-mi place să port o conversaţie cu un străin, dar mi s-a părut un moment bun să încerc. În următoarele 40 de minute am învățat multe unul despre celălalt: unde locuiam, unde mergeam la școală, unde am crescut, cum erau familiile noastre. Niciodată numele celuilalt, totuşi. Când a venit vremea să se urce în avion, ne-am luat rămas bun şi a plecat. N-am văzut-o plecând. M-am uitat peste ea în timp pentru a vedea ei ca ea a ajuns la poarta ei, dar când m-am uitat un moment mai târziu ea a fost plecat. Pentru următoarele câteva minute am marinat doar pe conversație. Eram conştient că nu i-am reţinut numele. Ştiam că dacă voiam s-o găsesc, singura informaţie utilă era universitatea ei şi că era din Arizona şi că tatăl ei a fost odată în Marină. O lovitură lungă în cel mai bun caz. Am recunoscut că fiind prea nerealist și în schimb apreciat întâlnirea pentru ceea ce a fost: o conversație frumos cu un străin complet. N-am regretat. Aşa că am aşteptat ca avionul meu să înceapă îmbarcarea. Când o persoană stă singură, din când în când va avea impulsul spontan de a privi în jur, mai ales în spatele ei. Sau poate că sunt doar eu. Oricum ar fi, am avut acea dorinţă în timp ce aşteptam să mă îmbarc. Şi când m-am uitat direct în spatele meu, am găsit ceva ciudat. La poarta unde tânăra s-a urcat în avion era o linie. O linie considerabilă. Și ea a fost în acea linie. Nu plecase. Nu s-a terminat încă. Am făcut cel mai bun lucru pe care l-aş putea inventa în acest moment. Mi-am luat vechiul bilet de îmbarcare din noaptea precedentă, am mers direct la tânăra doamnă, i l-am dat, i-am spus că mă poate căuta dacă mai vrea să vorbească cu mine vreodată, şi apoi s-a urcat în avionul meu. Aşa mi-am cunoscut soţia. TL;DR: Am vorbit cu o fată din Salt Lake International Airport şi mai târziu m-am căsătorit cu ea. Editare: Spațiere paragraf