Cu câteva luni în urmă unul dintre prietenii mei care este un veteran și are PTSD a fost într-un loc foarte întunecat. Am petrecut câteva nopţi spunându-i că viaţa merită trăită. A avut câteva crize grave şi eram în poziţia de a-l suna să fie dus la spital şi, în cele din urmă, pus într-un program psihiatric. M-am îngrijorat foarte mult dacă am făcut apelul corect sau nu. Acum a învăţat multe strategii grozave de adaptare şi se află într-un loc mult mai bun. E fericit şi mi-a mulţumit că l-am ajutat să meargă la spital şi să-şi ia un terapeut obişnuit. Se descurcă foarte bine şi crede într-un viitor mai bun acum. Asta mă încălzeşte, ştiind că am făcut ce trebuia într-o situaţie înfricoşătoare pentru prietenul meu şi că e mai bun şi mai fericit pentru asta. Şi că există speranţă să se întoarcă chiar şi din cele mai întunecate locuri. Noroc OP, eu sunt aici, dacă ai nevoie să vorbești.