De ce este atât de greu să iei în considerare solipsismul greşit? 

Dacă chiar accept această afirmaţie super-dubioasă a acestei "Singurul lucru pe care îl ştiu existent este mintea mea"[1], şi chiar mai departe, acceptând (orb) concepţia despre "toată lumea poate fi iluzia mea," şi apoi realizând că nu toată lumea este controlată direct pentru tine crezi că există "BUM." Dar opreşte-te, nu poţi şti dacă "bum" există. Apoi, solipsist spune "lumea este iluzia mea," dar cum se poate ști dacă iluzia există? Dacă afirmăm că singurul lucru care există este mintea ta, nu poţi să te duci şi să declari că există altceva, cum ar fi chiar şi lucrările acelei minţi. Dacă declarați [1], trăiți în nimic, dar cum părți din nimic pot fi diferite unul de altul?
Dar din moment ce obţii "Singurul lucru pe care-l ştiu existent este declaraţia minţii mele," şi "Cred, deci sunt" concluzia că pot pune patru întrebări:
-De ce dacă mă gândesc, atunci eu sunt?
- De ce se spune că eu cred?
- De ce ştiu că mintea mea există?
- De unde ştiu că mintea mea există?
acestea pot fi rezumate cu:
- De ce mintea mea ar trebui să fie singurul lucru care există?
- De ce ştiu că există un singur lucru?
- De ce mintea mea e singurul lucru care există? - Nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu, nu.
După cum puteți vedea, solipsismul nu poate răspunde la niciuna dintre acestea, deoarece este preocupat doar de aceste declarații și concluzii.  82.209.225.33