Začátek své praxe jsem započala trochu netradičně. Naskytla se mi totiž možnost, suplovat za paní učitelku matematiky. Jako první myšlenka mi hlavou proběhlo „vůbec, nejsem ještě připravena stát před třídou a začít vysvětlovat“ (vsuvka: a budu snad někdy?). Každopádně při hlubším zamyšlení a zvážení všech pro a proti (vsuvka: strašný strach proti lákavé zkušenosti), jsem se rozhodla tuto jedinečnou příležitost vzít. Největším problémem pro mě bylo zorganizování si času, co se týče mé školy, práce a přípravy do hodin. Spíš, než popisovat jaký týden byl, jsem se rozhodla popsat, jak složité pro mě bylo třídy vést a zamyšlení se nad tím, co bych změnila na vedení hodin - všechno. Úplně všechno. Dalo by se říct, že snad s ničím jsem nebyla sto procentně spokojená. Čím to bylo? Vracím se zpětně do dnů před dvěma týdny. Jedna velká neznámá, nevím, co se bude dít, vlastně já ani nevím, do jakých učeben mám chodit (vsuvka: díkybohu mi kolegové pomáhali a žáci raději pro mě chodili, tedy jenom šesťáci). Přípravy, které jsem přichystala, bych nikdy nikomu z učitelů neukázala. Proč? Byly otřesné! Neúplné, neměly žádný smysl ani řád. Neměla jsem asi ponětí, jak se připravují hodiny. Velkým problémem totiž i bylo, že jsem neměla sebemenší tušení, co se v daných ročnících bere, jaké znalosti mají, jaké příklady typově počítají a znají. Ke konci týdne jsem se už do toho dostala. Sama jsem věděla, co jsme minulou hodinu udělali, kde jsme skončili, co chci dál probírat. Uvědomuji si ale, že i přes nejvíc dokonale připravenou hodinu se někdy může stát, že se celý domeček z karet sesune, neboť pár žáků tomu nebude vůbec rozumět. Důležitá je totiž připravenost učitele a nezhroucení se z toho, že se místo 15 příkladů stihne pouze jeden. I to se mi stalo. Ve třídě jsem viděla, že jeden příklad vůbec nechápou (vsuvka: trochu tuším, že jsem jim ho asi špatně vysvětlila). A tak jsme se u něho zastavili. Sice nám to sebralo celou hodinu, ale odcházela jsem s pocitem, že to konečně pochopili (vsuvka: možná jenom dělali, že to chápou, neboť už ode mě chtěli mít konečně klid). A to byla pro mě velká výhra. Cítila jsem se hrozně dobře (vsuvka: pocit – že jsem snad zdolala nějakou horu (podařilo se mi to konečně vysvětlit) a výsledkem je úžasný rozhled na okolí (na žáky s AHA efektem)). Byly situace, které mě nesmírně překvapily. Jako třeba reakce chlapce v 6. třídě, když jsem vybírala pracovní list na dělitelnost a zeptala se ho, pokud to bude mít správně, zda bude chtít jedničku. S úplným klidem, a pro mě pocitem, že přesně ví, co dělá, mi řekl, že určitě ne, že za toto jedničku nechce, neboť to by strašně jednoduché a bylo by nefér za to dostat známku. Taková sebereflexe už v 6. třídě? Já jsem nechápala, ani jsem nevěděla, co mu na to mám vlastně říct? Jak se ovšem připravit na tyto situace? Jak na ně vhodně zareagovat? Co je ale vlastně vhodné zareagování? Dá se to vůbec? Dnes, konkrétně 28. 10. 18, si myslím, že ne, že se na tyto situaci a různé reakce dětí připravit nedá. Každopádně tuším, že je to asi jenom otázka praxe a času strávené s dětmi. Pochopení jejich světa a pocitů (vsuvka: tuším ovšem, že i za 25 letou praxi se budu nestále setkávat s novými žáky a novými situacemi) Není to přeci tak dávno, co jsem sama seděla v lavicích a byla žákem J. I přes všechno, jsem zjistila, že mě učení nesmírně baví, užívám si práci s dětma, miluju matematiku a v rodinné tradici, být učitelem, chci a budu pokračovat.