Za první dva týdny ve škole vím jistě, že mám nejlepší vedoucí učitelku, co jsem si ke své praxi mohla přát. Je přesně taková, jaká bych jako učitelka chtěla být i já. Hned v první hodině, kdy jsem jen seděla vzadu v lavici a měla pozorovat výuku, seznámit se s průběhem hodiny němčiny a vlastně si zkusit být znovu žákem, mi bylo jasné, že se pod jejím vedením mé praxe naučím i nemožné. Na začátku hodiny se všichni navzájem pozdravili a ti žáci, co něco nepřipravili nebo zapomněli, se německy omluvili. Musela jsem se usmívat, když jsem si všimla, že všech pět zapomnětlivců mělo německou větu ,,Etschuldigung, ich habe mein Heft vergessen.“ napsanou na lavici. Co mě ale opravdu upoutalo, byla naprosto odzbrojující energičnost paní učitelky, kterou využívala k motivaci žáků a tím i k dobrým výsledkům v hodině. Bylo to opravdu strhující, až i já jsem se skoro přihlásila, abych mohla napsat větu na tabuli a získat plus. Spočítala jsem, že za jednu hodinu měli žáci třikrát možnost si přilepšit známky malými plusy. Když mají žáci 5 plusek, tak získají jedničku. To beru jako krásnou motivaci ke zlepšení známek nebo i k prostému docílení aktivity žáků v hodinách. Je vůbec možné, že něco tak jednoduchého přinese tak skvělé a rychlé výsledky? Krásně tak zabránila tichu ve třídě, kdy se učitel vlastně ptá sám sebe a sám si taky musí odpovědět, jako to mu bylo, když jsem hodiny němčiny měla na základní škole já. Tam se bezduše zkoušely naučená slovíčka před tabulí. Pamatuji si, jak jsem vždy trpěla, když jsem musela umět seznamy slovíček bez jakéhokoli kontextu nebo dovednosti tyto slovíčka později použít ve větách. Obávám se, že tento postup se v hodinách německého jazyka praktikuje stále a je mi z toho trochu smutno, když teď vidím, jak zábavná hodina němčiny může být. A to bez větší námahy. Stále mi v hlavě zněla jedna otázka. Jak může být pořád tak pozitivní, usměvavá, energická a zároveň mít stanovené své přesné hranice, které ji udržují respekt a oblibu? Nemohla jsem si nevšimnout, že žákům nic neodpustí, každou látku musí všichni perfektně zvládnout. Během hodiny všichni drilovali časování sloves pomocí doplňovacích cvičení, házením míčku a diktování různých osob a sloves. Nemůžu proto říct, že by si s nimi jen tak hrála a nic je nenaučila. Ale to právě byl ten úžasný pocit po skončení hodiny. Na mě to totiž působilo přesně tak jako povídání a hraní si po škole! Myslím si, že to bylo tím, že skutečně byla výuka obohacená i hrou. Házení míčku žákům, kteří odpovídají na otázky. To je něco, co já považuji za skvělou aktivitu na procvičování a rozhodně to žáci ocení. Ono to možná pro mnohé zní jednoduše, připravit hodinu tak, aby žáky bavila, ale přijde mi hrozně těžké, když chci v hodině něco probrat nebo žákům vysvětlit, zapojit do toho i něco zábavného. Všechnu energií totiž soustředím na co nejsrozumitelnější výklad a to mi kolikrát zabere i víc než těch 45 minut, co na to mám. Je 45 minut opravdu tak málo? Já myslím, že ano! Proto jsem většinou ze sebe samotné zmatená. Ještě neumím rozložit energií do hodiny tak, jako právě moje vedoucí učitelka. Kéž bych i já na konci praxe dokázala odučit a naplánovat takhle krásnou hodinu.