Jako téma třetího deníku jsem se rozhodl zpracovat střepy svých zkušeností z mimohodinových aktivit, jelikož občas dělám ve škole zástup za vychovatele nebo doučovatele a asistenty. Jednu vyučovací hodinu jsem doučoval v malé učebně 4 třeťáky geometrii. Protože jsem nevěděl, jak dobře rozumí užívaným pojmům (měli jsme za úkol „projít“ pracovní list), tak jsme si udělali opakování. Ptal jsem se například: „Co je to přímka?“ Zjistil jsem, že nejdříve je nutné děti (stejně jako ve velké skupině) seznámit s pravidly komunikace, čili že se budu ptát jednoho po druhém, a že se nemají stydět říkat cokoliv („Přijdeme na to společně.“). I poté se však děti ostýchaly spolupracovat, proto jsem jim vysvětlil, že to nechci vysvětlit přesně, jak se učily, ale že chci slyšet, co si představí, jak se „na to dívají“. Poté byla spolupráce lepší. „Je to jako nějaká hodně dlouhá čára třeba…“ Ptám se: „Jak hodně dlouhá? Třeba tisíc metrů? Nebo dokonce milion?“ Poté se děti začaly hádat a hledat správnou číslovku… :D Ptám se proto, jestli někdo ví, jak je velký vesmír. Všichni věděli, že nekonečně. „A přímka je velká jako vesmír.“ „Takže odteď si budete pamatovat, že přímka je velká jak?“ „Nekonečná!“ (všichni). Ověřil jsem si, že děti v tomto věku jsou zvyklé (lépe se jim tak pracuje) chápat věci intuitivně, jejich abstraktní myšlení není tak rozvinuté a je třeba často přirovnávat k věcem, které znají (i když vesmír jen z encyklopedií a dokumentů). Myslím si (působí to tak na mě), že si takto věci lépe zapamatují, když vznikají podobné asociace. „Jak tu přímku ale narýsujeme, když je nekonečná? My přece nemáme nekonečné pravítko, to vaše končí asi tam, kde je 20 centimetrů.“ Žák: „Nakreslíme ji krátkou!“ Já: „Ano, my narýsujeme jenom její část. Viděli jste někdy v nějakém filmu lupiče, jak například kradou nějaký cenný drahokam, který je ochráněn alarmem a alarm se spustí, když se lupič dotkne neviditelného laserového paprsku? Lupič může použít mlhu ve spreji, aby zjistil, kudy paprsky vedou. (dva chlapci zjevně věděli, co myslím) Laser je jako přímka a já si pomocí mlhy zjistím jen jednu část, tak jako narýsujeme jen jednu část nekonečně dlouhé přímky“. Dále jsme si vyjasnili pojmy ROVNOBĚŽKY a RŮZNOBĚŽKY. „Rovnoběžky, protože běží rovně vedle sebe do nekonečna a nikdy se nepotkají, pořád jen vedou vedle sebe.“ Situaci jsem znázornil pomocí špejlí, se kterými jsem manipuloval a děti byly později schopné určit, jestli se snažím ukázat rovnoběžky, nebo různoběžky. Taky jsem si pro sebe udělal malý „experiment“. Špejlemi jsem znázornil jasné rovnoběžky a poté jsem je otáčel tak, že se úhel mezi nimi postupně zmenšoval. Děti měly za úkol říct, kdy už to jsou rovnoběžky. Ověřil jsem si tím, že každý tu hranici vidí jinde, proto je nutné tyto specifické případy ve cvičeních konstruovat jasně a nedovolit, abychom prezentovali nějakou nejednoznačnou situaci a chtěli po malých dětech rozhodnutí.