Zrovna dneska jsem praxi oficiálně ukončila. Původně jsem tam chtěla zůstat co nejdéle, třeba pak i mimo termín samotné praxe. Chtěla jsem si toho vyzkoušet co nejvíc. Ale ve škole mi toho hodně přibylo, musíme odevzdávat pořád nějaké eseje, portfoliové úkoly, taky musím ještě dořešit diplomku a tak jsem na úkor praxe dala momentálně přednost škole. Požadavky na praxi mám splněné, počet hodin strávených ve škole (myslím, že jsem tam byla ještě i nad rámec toho) a také odučené něco málo mám. Mrzí mě, že jsem se nedostala k více třídám. Učila jsem zejména v 8.B, kde se mi s žáky pracovalo asi nejlíp. Plánuju se třeba pak ještě někdy v květnu zajít podívat alespoň na náslech do 6. třídy, kde jsem se nedostala vůbec. Musím říct, že od minulého deníku se moje motivace zase zlepšila a celkově mi to šlo líp. Myslím, že některé aktivity děti bavily a hlavně mi nedělali žáden extrémní bojkot a pracovali. Moje přípravy mi ale stále zabírají spoustu času a je třeba se naučit být trochu ekonomičtější. Chci to mít všechno pěkně napsané, na papíru a pro jistotu i správné odpovědi, tzn., že si ještě úplně nevěřím na nějakou improvizaci a podobně. Ale stále věřím tomu, že to přijde časem. Přeci jen nemám pořádný pedagogický základ, bakalářské studium jsem strávila na filozofické fakultě. Mám jen kladný vztah k puberťákům a angličtině. Jsem si jistá, že chci být učitelkou, ale pořád nevím, jestli na to mám talent. Asi mám období, kdy si určitý neúspěch připisuji jako svou chybu a začínám hledat nedostatky na sobě než na někom jiném. Co mě strašně štve je, že jsem sklouzla z toho prvotního snažení se mluvit především anglicky do češtiny. Mluvím čím dál tím víc česky v těch hodinách a vím, že to není správné. Myslím, že to ovlivňují dva faktory. Za prvé jsem líná na to, abych mluvila anglicky as much as possible a za druhé mám strach, že mi ty děcka nebudou rozumět a tak si radši ulehčím práci a vysvětlím jim to česky. Jsou situace, kdy je použití češtiny oprávněné. Snažím se to dělat zejména u gramatiky. Ale pak jsou situace, kdy bych jim to mohla nejdříve říct anglicky a pak nechat někoho přeložit do češtiny, jako jsou activity rules and instructions a podobně). Snažila jsem to tak dělat, ale na těch posledních hodinách jsem to vcelku vzdala. Musím se naučit najít balanc mezi češtinou a angličtinou. Obecně jsem na sebe dost přísná, a když jsme měli do prakťáku psát esej ohledně toho, jak se vidíme jako učitelé za několik let, psala jsem tam o tom, jak moc cílů jsem si dala a co všechno musím zlepšit. Neříkám, že se kritizuji úplně za všechno, ale je třeba mít nějakou sebereflexi, abych se mohla posunout a zlepšit. Co mě hodně překvapilo teď v té druhé části praxe byla devátá třída. Učila jsem tam poprvé a dělali jsme generation gap. Čekala jsem, že mi budou hodinu narušovat, budou odmítat spolupracovat a nebuoud mít žáden respekt. Ale projevili se jako už celkem rozumní mladí lidé (i když stále puberťáci). Samozřejmě, že se našli i ti, kteří mě tzv. „zlobili“ (a není překvapením, že jeden z nich byl kluk, kterého znám až moc dobře osobně), ale obecně pracovali, přemýšleli, respektovali mě a komunikovali se mnou. Měla jsem z té hodiny dobrý pocit. Včera jsem zkoušela s osmáky aktivitu, co jsme dělali u nás v hodině didaktiky minulý semestr. Musím říct, že jsem zatím měla asi největší úspěch s touto aktivitou v této třídě. Nestihli jsme druhou část, už zvonilo, ale jedna studentka se ptala mé provázející učitelky, zda bychom to mohli dohrát příští hodinu. Tak jsme to dneska dohráli. Některé holky tam jsou opravdu šikovné. Je tam pár takových jedinců, kteří vynikají. Některé z nich jsou takové nenápadné, tiché, ale v té hlavě mají opravdu hodně. Začínám mít tendenci mít radši žáky, kterým to jde líp. Asi to není úplně dobrá cesta, kterou se vydat. Nechci být taková ta učitelka, která upřednostňuje někteří děti jen proto, že jim to jde líp. Já vím, že všichni máme problém s labellingem, ale je třeba si to uvědomit a snažit se tomu vyhýbat. Musím opravdu vyseknout poklonu mé provázející učitelce – je to úplný opak učitele, kterého jsem měla na minulé praxi – je starší, ráda používá učebnici a celkově není úplně fanoušek takového toho free učení. Ale zjistila jsem, že každý učitel je nějakým způsobem speciální. Nechápu, že jsem si jí víc nevážila jako student. Teď to úplně vidím. Její schopnost improvizace a použití osobních příkladů v hodinách mě fascinuje. Je to vtipné a je to takové víc přátelské. Tohle mě opravdu inspirovalo a můžu říct, že je to fakt rozdílné, vnímání učitele jako kolegy a snímání ho z pozice žáka. Žáci to ještě nedokážou ocenit, ale až budou starší, tak na to přijdou, stejně jako já.