Můj první deníkový záznam z učitelské praxe se týká výuky německého jazyka v 7. třídě. Žáků ve skupině bylo přibližně 18. Již při vstupu do jazykové učebny bylo jasné, že se děti do třídy tak tak vlezou. Byla to menší učebna se starými lavicemi, klasickou černou tabulí a spousty starších německých plakátů, na kterých byla z velké části německá gramatika. Ve třídě byla i jedna žačka, který měla svou asistentku. Zaujalo mne, že slečna asistentka seděla na druhé straně učebny než školačka, kterou měla na starost, jelikož na dřívějších hodinách bylo žačce potřeba pomoci se psaním, chystáním věcí na stůl nebo třeba s orientací v učebnici. Možná to byl cílený přístup k asistování, aby mohla školačka více samostatně pracovat anebo příčinou mohly být právě kapacitní důvody učebny. Paní učitelka učila němčinu na základní škole i mne a její osvědčené postupy zůstaly víceméně stejné. Začínala opakování, pak přešla k nové gramatice, poslechu, informacím k výletu do Vídně a zadání úkolu na příště. Poslech byl pouštěný na starém „kazeťáku“ a bylo slyšet a občas i vidět, že kazeta už má svá nejlepší léta za sebou. I na tabuli bylo občas těžko rozeznatelné, co jsou tečky znázorňující přehlásku a co je vada v tabuli. Všichni žáci ale pracovali, jako měli v této učebně zvykem. Oproti tomu jiné jazykové učebny byly vybaveny nejmodernějšími technologiemi. V jiných hodinách tedy bylo možné využít například interaktivní tabuli a zdálo se, že je to pro žáky něco zajímavějšího. Oproti klasickému „napíšu na tabuli“ to bylo například „přesunu na tabuli“. I taková vlastně nepodstatná věc, jako modernější tabule vytvořila ve třídě větší zájem o probíranou látku. Každý si chtěl vyzkoušet, jak ta tužka na tabuli funguje a žáci se hlásili mnohem více než v předchozí učebně. Domnívám se, že se tato základní škola snaží vybavit učebny co nejlépe a není lehké najít finance na zmodernizování všech učeben v co nejkratším čase. Otázkou tedy je, zda je možné zapojit svou kreativitu a fantazii při výuce ve staré učebně tak, aby to žáky motivovalo být aktivní alespoň z poloviny tolik, jako v učebně zmodernizované. A není to na jednoho učitele moc energie a sil? A když nepočítáme vypisování třídní knihy na začátku hodiny, zapisování absence, posílání třídní knihy do druhé skupiny, sdělování informací k výletu do Vídně a další úkony, které učitele zkrátka neminou…není 45 minut na vynaložení učitelovy kreativity a úsilí do motivování žáků, aby měli aktivní zájem o výuku cizího jazyka, opravdu málo času? Myslím, že dokud má učitel energii, kterou může investovat do výuky, je určitě dobré ji využít. Otázkou zůstává, zda by rychlejší zmodernizování učeben předešlo nejednomu „vyhořelému“ učiteli.