Pořád si říkám, jestli je povolání učitelky pro mě. Jasně, asi to nejde hned hodnotit po několika týdnech na praxi, ještě navíc, když ty praxe mají být dohromady tři. Možná až tak nejde jen o ty děti, ale i to, jestli jsem schopná být dobrou učitelkou. Nechtěla bych být takovou tou učitelkou z donucení, která do hodiny přijde, vysvětlí látku, udělá pár cvičení a vlastně s nimi nemá žáden vztah. Zas je fakt, že já si ten vztah opravdu nemůžu vytvořit za tu krátkou dobu, co tam budu. Ovšem pro mě je i úspěch, že si už některá jména těch dětí pamatuju. Zrovna tento týden z toho byly překvapené i samotné děti. Je od nich docela hezké, že mě tak přijaly. Zažila jsem i něco jiného než standardní vyučování. Minulý týden jsme měli požární cvičení. Nebylo to nic extra, jen jsme měli všechny děti dovést do tělocvičny. No teda ale řeknu vám, že jsem ráda, že mě v ten den nebolela hlava. Protože to, co se sešlo v tělocvičně, by se dalo nazvat snad jedině jako džungle. Vzhledem k tomu, že naše škola má třídy od pětky a výš, tak to byl opravdu mix všeho možného. Takový randál jsem už dlouho nezažila. Byla jsem pak ráda, když jsme se v klidu vrátili do třídy. Někdy si říkám, jak to udělat, abych naučila všechny děti všechno. Aby všichni uměli angličtinu na stejném levelu. Přijde mi, že někdy neumí ani česky, natož anglicky. Třeba dostali projekt v osmičce, měli si vybrat ze čtyř možností, byl to projekt o módě, protože začínali nové téma. Měli to napsané česky a opravdu mi to nepřišlo nijak nesrozumitelné na to, aby dítě v osmé třídě nebylo schopné napsat jeden z těch úkolů. Většina to pochopila, ale třeba jeden kluk celou hodinu vyloženě nevěděl, co má dělat. Učitel mi pak říkal, že on je slabší, ale vždyť on tam byl u něho asi dvakrát, vysvětloval mu to a stejně to nemělo žádnou odezvu. Absolutně nechci toho klučinu soudit, ale tohle by měl už v osmičce zvládnout. Jak chce potom fungovat na střední škole? A pak jsou tady zase jiné další problémy, se kterými se člověk ve škole může potkat. Jsem typ, který zastává názor, že je strašně důležité něco vědět o těch dětech. Každého ovlivňuje spousta faktorů. Sociální zázemí, rodina, výchova. Vždycky jsem to měla na mysli, ale teď to vidím opravdu v reálu. Dělali jsme téma dreams and ambitions. Vymyslela jsem si aktivitu ohledně toho, že budou psát o tom, jaký je jejich sen, jestli nějaký mají, na jakou školu by se chtěli dostat, jaká je jejich vysněná práce, co oni a rodina, peníze, kamarádi tak za pět let, kde se vidí, co musí udělat pro to, aby se dostali na vysněnou školu. Když jsem byla já mladší, měla jsem spoustu snů. Milovala jsem psaní esejí, protože jsem mohla vyjádřit, co je pro mě důležité. Bylo smutné zjistit, že některé děti nemají žáden sen, že nechtějí v životě nic dělat. To, že ještě neví, na jakou školu jít, to chápu, i když jsou už v devítce, přeci jen je to stresující vybírat si v patnácti co bude člověk dělat možná celý život. Ale je smutné, že nesní. Jasně, realita je tvrdá, ale i tak si myslím, že možností je dnes mnohem více, než před pár lety. Když jsme něco podobného dělali v sedmičce (šlo o použití will, vyjádřit budoucnost, jak vidím sebe za pět let), taky se našli jedinci, kteří nebyli moc ambiciózní. To nevadí, ale třeba jedna holka se mě ptala, proč to musíme dělat, co když za pět let už tady nebude? Říkala jsem ji, že musí mít alespoň nějakou představu o tom, že nikdo neví, co bude, ale ať si alespoň něco zkusí něco představit. A pak z ní vylezlo, že ona by chtěla jít na určitou školu, ale její mamka jí už kompletně nalajnovala život. Že půjde na gympl, pak na vysokou, bude Mgr. a tak dále. Tak jsem se jí snažila povzbudit, že to mamku možná ještě přejde, načež mi odvětila, že ne. Nemám ráda tyhle typy rodičů, kteří přesně vědí, co by jejich děti měly dělat a plní si tak svoje sny na nich. Zjistila jsem, jak moc tohle ovlivňuje děti, jejich myšlení a pak taky z toho jasně vyplývá, že takové dítě bude při těchto aktivitách vzdorovat, protože ví, že i když ono chce něco jiného, rodiče už jim naplánovali život.