Mám za sebou další dvě odučené hodiny v němčině a na to, že jsem si říkala, že oproti speciální pedagogice se na praxi z němčiny vůbec netěším, tak mě to kupodivu i baví. Druhou vlastní hodinu výuky jsem si opravdu užila, žáci pilně pracovali, zdálo se, že všechno chápou, při hře byly zapálení a já jsem si říkala, že by je ta němčina mohla začít i bavit. Další hodinu už zas tak aktivní nebyli. Byli unavení, na otázky moc nereagovali, předchozí látku jakoby ani v životě neviděli a domácí úkol neudělal skoro nikdo. Uvědomila jsem si, že člověk nemůže být plný ideí, že né vždycky to půjde jako po másle, že né vždycky to všechny bude bavit, že né vždy bude němčina oblíbená a že né vždy budou chtít žáci spolupracovat. S tím se učitel musí prostě smířit. Dále jsem zaznamenala, jak strašně rozdílné je, když žáci mají němčinu první hodinu v pondělí a třeba poslední hodinu ve středu nebo pátek. Na té jejich aktivitě se to opravdu podepisuje. Přemýšlím, že by bylo určitě lepší, aby žáci měli pevné rozvrhy jako na prvním stupni. Vždy první hodiny by obsadily náročnější předměty a potom by až následovaly ty lehčí. Poslední hodinu už jsou opravdu unavení a moc se s nimi nedá nic dělat. Další věc, nad kterou teď často přemýšlím, je hodnocení a známkování. Za dosavadní praxi jsem dostala na opravu několikrát písemky z německého jazyka. Nikdy jsem nevěřila, jak těžké je jen vytvořit tu bodovou škálu a k ní známky. První a druhé opravování písemek jsem se neodvážila dát ani známky. Někdo tam toho má tolik, jiný zas tolik. U někoho je zázrak, že se naučil vůbec tohle, ale dát mu za to dobrou známku, když jiný tam toho má několikrát víc, je zas pro toho druhého nespravedlivé. Tak jsem ty písemky jen opravila a známkování nechala na provázející učitelce. Včera jsem se však odvážila a dala i známky. Prvně mě zarazilo a i zamrzelo, že jsem dostala nakázáno opravovat červenou, ikdyž jsem nechtěla. Musím uznat, že pro dítě není určitě úplně příjemné vidět celou červenou písemku. Při opravování jsem byla opravdu mírná a snažila jsem se najít i úplné maličkosti, které by pomohli k dobré známce. Pak jsem ale znovu začala přemýšlet, jestli to není nespravedlivé vůči těm, co se na test naučili...a tak to jde pořád dokola... Jak to udělat k vzájemné spokojenosti všech? Také mě zaráží, že učitelka nedává dětem s poruchami učení více času. Test jsem si zkusila s dětmi napsat i já, a to jsem to stihla jen o 5-10 minut dřív než oni, a to látku ovládám. Jinak z praxe ze speciální pedagogiky jsem i nadále nadšená. Když někomu řeknu, že je to škola, kde jsou převážně Romové, tak všichni řeknou: „Cože ? Tak to bych nedal..“ Je to tam opravdu náročné, ale i tak se mi tam líbí.