Poprvé…poprvé se mi stalo, že jsem učil nemocný…jakože fakt hodně nemocný. Žádný rýmečka, viróza, nebo tak, ale pořádná nevolnost, křeče v břichu a závratě. Ráno jsem i přemýšlel, že napíši kolegyni, že je mi zle a že nedojdu, ale pomyslel jsem si… To nejde, holkám ve třídě si něco slíbil a měl by si to splnit, za jakoukoliv cenu. Dobrý tedy…řekl jsem si: Venco, ty to dáš! Nadechl jsem se a vyrazil vstříc dobrodružství … Po celou dobu cesty mi bylo fakt zle… tu už na mě čekala spolužačka před školou a akorát jsme vcházeli…uvědomil jsem si, že čerstvý vzduch mi udělal dobře, ale ve třídě to bude horší…pokud holky ve třídě nevyvětraly, tak bůh se mnou. Naneštěstí byla třída vhodně vyvětrána a mně se trochu ulevilo. Pak začala moje vyučovací hodina. Jakmile jsem předstoupil před třídu, tak jsem cítil určité zlepšení, jako bych se před žáky dokázal vybičovat k lepším výsledkům a vydržet více…I tak jsem cítil značnou nevolnost a jediné co mi strašilo v hlavě, bylo, ať nejsem nepříjemný na holky…! V rámci možností jsem byl hodný a příjemný a zdá se mi, že ani nikdo nepoznal, že mi něco je. To mě přivádí k myšlence, za jakých okolností dokáže učitel učit kvalitně a kdy už na něho má nějaký fyzický, nebo psychický stav nějaký vliv. Jako jasně všichni jsme jen lidi, ale kde je ta hranice, kdy ještě učíme tak jak dovedeme nejlépe a kdy už činíme určité ústupky? Dospěl jsem k závěru, že každý si to musí vyzkoušet sám…já jsem k svému limitu ještě nedospěl. Asi toho vydržím hodně a dokážu dobře hrát, přeci jen nemusíme vždy mít skvělou náladu a jsem jen lidi, ale naší prací je i herecká činnost, že dokážeme perfektně hrát naší roli. To mě přivádí k myšlence, že všichni žáci ve třídě nemusí být naší oblíbenci, ale musíme dost dobře hrát, aby nikdo z nich nepoznal, že jsou mezi určitými žáky jisté disproporce…no co … jak jsem napsal. Jsme jen lidi a občas děláme chyby a není se za co stydět.