Na praxi jsem tentokrát odučila jenom třináct hodin. Zaprvé jsme byly u paní učitelky tři a chodily jsme někdy společně, takže jsme se musely vejít do těch pár hodin, které jsme měly k dispozici. Navíc paní učitelka nebyla nějakému akčnímu učení nějak zvlášť nakloněná a po pár hodinách náslechů, kdy jsem poznala třídy, jsem tomu upřímně nebyla moc nakloněná ani já sama. Možná jsem si na předchozí praxi zvykla na super hodné děti, které dávají pozor a pracují, možná jsou děti na Arménské prostě jenom zvyklé na jiný typ práce a nechápou, proč by měly dělat něco jiného. Hned při první hodině, když jsem učila, jsem vyzkoušela skupinovou práci. První otázka, kterou jsem dostala od žáků, byla, jestli bychom to nemohli udělat tak, že bych zadání přidělala na tabuli a oni by si psali každý sám do pracovního listu. Nechtělo se jim přesunovat lavice, pracovat ve skupinách a spolupracovat se spolužáky. Vlastně vůbec nechápaly, proč by měly vyvíjet nějakou aktivitu, když přitom můžou sedět v lavicích a dělat jenom něco málo (a jinak se věnovat svým věcem). Nakonec si ale myslím, že to většinu z nich docela bavilo. Další věc, se kterou jsem narazila, byl tisk. Vytisknout jednu stranu pro každého žáka je už hodně. To mě trochu překvapilo, hlavně proto, že mi paní učitelka už při prvním setkání řekla, že není problém cokoliv vytisknout. No, není. Když je toho málo. Další pracovní listy jsem tedy zmenšovala na formát A5, aby jedna stránka vyšla pro dva žáky. Když jsem pak potřebovala ještě jednou tisknout na A4, tak mi to paní učitelka stejně zmenšila. Děti se pak nemohly vlézt do políček, která měla být dvakrát větší, kvůli špatné kvalitě tisku navíc často ani nepřečetly zadání. Při násleších mě překvapilo, že žáci mají poměrně velké znalosti. Při výuce jsem zjistila, že to není zase tak horké. Znalosti sice mají, ale neumějí je používat. V jedné osmé třídě se zasekli už u určování mluvnických kategorií u podstatných jmen. Přiznávám tedy, že úkol byl zadán naopak, než jak bývá obvyklé, měli v textu hledat slova k příslušným vzorům a určit u nich rod, číslo a pád. Nicméně s nalezením slov nebyl problém. V rychlosti jsme tedy slovně zopakovali, jaké mluvnické kategorie určujeme u podstatných jmen. Pak jsem se sklonila k paní učitelce, abych jí řekla, že to děti asi opravdu neumí. Odpověděla mi: „No, oni jsou úplně blbí.“ Žáci v prvních lavicích to museli slyšet. Taková věta mi přijde hodně nepříjemná lidsky a velmi neprofesionální. Navíc od někoho, kdo je to měl přeci naučit. Nejlepší hodina byla nakonec ta, kde jsem byla sama. Paní učitelka si vzala jednu dívku do kabinetu, aby s ní řešila pravděpodobnou anorexii (což se o týden později ukázalo jako planý poplach, protože dívenka je sice hodně hubená, ale jí normálně). Kluky, kteří měli blbé kecy („Evička má hodinu papání.“) jsem zkrotila myslím docela svižně. Říkám si, že je vlastně docela škoda, že tam paní učitelka nebyla, protože jsem měla hodinu vymyšlenou podobně, jako to dělá ona – referáty, krátký zápis a práce s pracovním sešitem. Ani jedna vytištěná stránka. Z praxe si odnáším poučení, že všechno není tak růžové, jak se mi zdálo ještě v prosinci. Školy bojují s kázní i s nedostatečným materiálním zabezpečením, rodiče často nechápou, že se jejich potomci chovají doma a ve škole jinak. Na druhou stranu, i když jsem odcházela z hodiny úplně zdeptaná, tak se nakonec všechno ukázalo být lepší, protože mi postupně naskakovaly takové ty pěkné momenty, které v té hodině proběhly.