Když jsem si vybírala školu pro pedagogickou praxi, uvažovala jsem chvíli i o základní škole, kterou jsem navštěvovala. Poměrně rychle jsem však tuto variantu zamítla, a to z následujících důvodů. Většina učitelů, kteří mě učili, tam stále učí, a nevěřím tomu, že by se jejich učební metody nějakým razantním způsobem změnily. Přišlo mi, že hudební výchova u nás probíhala stylem „nějak spolu tu hodinu přežijeme“. Žádná hlasová cvičení, o dechových ani nemluvě, po pozdravu ihned následoval zpěv, ke kterému nám byl puštěn doprovod z CD. Když jsme nezpívali, byly na řadě referáty, a to na téma „můj oblíbený zpěvák/zpěvačka“. To, že kvalita referátů byla nulová, je zřejmě jasné... Pokud se nekonala žádná z výše zmíněných aktivit, byl na pořadu dne film, který zpravidla ani vzdáleně nesouvisel s hudební výchovou. Z hudebních dějin nám byl pak několika větami představen W. A. Mozart, Bedřich Smetana a Leoš Janáček. To bylo všechno. Nechtěla jsem jít tedy někam, kde se „učí“ hudební výchova tímto způsobem. Chtěla jsem poznat něco jiného. Něco, co by mi rozšířilo obzory, posunulo mě to dál. Prostě jsem chtěla, aby mi výuka něco dala do mé pedagogické praxe. Rozhodla jsem se tedy pro jednu z fakultních škol. Z prvního setkání 11.10. jsem však odcházela celá v rozpacích. A připadala si jako v té pohádce „Jak dědeček měnil, až vyměnil...“ Dozvěděla jsem se, že se tu jede na referáty, děti postrádají jakékoli hudební nadání, neumí zpívat a učit je noty nemá cenu. Paní učitelka je mladá, a proto jsem byla v šoku, že nad žáky tak brzy zlomila hůl. Moje první myšlenka po tom, co jsem vyslechla tato slova na přivítanou, tedy byla, že musím okamžitě přehodnotit svůj výběr budoucího povolání, protože být učitelkou vlastně nemá smysl. Naštěstí se následující týden vše vyjasnilo. Sdělila jsem paní učitelce své obavy, i to jak na mě úvodní rozhovor zapůsobil. Paní učitelka byla smutná, že mě tak vystrašila. Chtěla mi jen říct, co můžu od dětí ve třídách čekat. Také mě chtěla upozornit, abych neměla na děti příliš vysoké nároky. Rozhodně mě od povolání učitele nechtěla žádným způsobem odradit. Ji samotnou prý práce velmi baví. K samotné výuce, kterou jsem viděla, musím říct, že metoda referátů v HV se mi nelíbí. Alespoň však pro tento účel byla vybrána přínosnější témata než jakým by byl „oblíbený zpěvák“. A sice Orffovy nástroje, balet a opera. Při hodině v 7. třídě se jenom zpívalo. Děti tedy spíš moc nezpívaly, dívaly se všude možně po třídě, povídaly si spolu... Pokud už někdo zpíval, tak pak byli mezi zpívajícími jedinci, kteří písničku záměrně kazili tím, že buď zpívali v rychlejším tempu než se písnička hrála, nebo schválně některá slova písně vyloženě křičeli. Možná kdyby se aktivity střídaly, zlobivé děti by byly zaměstnané a neměly čas vyrušovat... Ono se mi to mluví, když zatím nemám odučenou ani jednu hodinu. Ale jsou to pro mě jen takové postřehy, na co bych si ráda dala při výuce pozor. Co chci a co nechci dělat. Jsem zvědavá na další hodiny praxe a jsem připravená si z toho odnést co nejvíc, i když to není asi úplně podle mých představ.