Zasazení děje: Po návratu ze zahraničního pobytu jsem sháněl brigádu a povedlo se mi nechat se zaměstnat na poloviční úvazek na ZŠ jako učitel angličtiny. Škole jsem tím vytrhl trn z paty po předčasném odchodu angličtinářky na mateřskou dovolenou a já měl mít do června o příspěvek na bydlení vystaráno. Oproti původním předpokladům ale škola projevila zájem nechat si mě i v učitelském sboru i další školní rok. Mezitím jsem dokončil bakalářské studium a byl přijat do navazujícího magisterského. Doufal jsem ve změnu přístupu, kdy se z přehnaně teoretického přístupu ke studiu stane přístup praktický. Reflexe: Mé modlitby byly vyslyšeny! V prvním semestru máme hned tři předměty, které se dají považovat za praktické: didaktika angličtiny, dějepisu, a učitelská praxe. Má to sice drobnou vadu, že musím svou praxi provozovat v šedé zóně (bylo mi řečeno, že kromě studia na PdF musím praxi vykonat tak jak je popsána, bez ohledu na to, jestli jsem zaměstnaný na škole nebo ne, a jako bonus nemůžu příští rok učit vůbec, protože musím mít praxi blokově několik týdnů v Brně), ale i to se počítá. Co mě hodně zarazilo, byl přístup učitelů v obou mých didaktikách. Protože tohle je seminář k angličtině, o dějepise se vyjadřovat nebudu a zaměřím se na didaktiku angličtiny. Jsem jeden ze tří lidí v semináři, který má nějakou zkušenost jako učitel, ale jako jediný z těch tří lidí jsem regulérním studentem na katedře anglistiky (zbylé dvě spolužačky jsou přes CŽV). Kdykoliv dojde řeč na nějaké praktické věci ohledně učení, ostatní se s dotazy často obracejí na mě. Začalo to docela nevinně, při posuzování kvality učebnic. Jasně, odhadnu, pro kterou je to třídu. Asi je to vhodná učebnice, je barevná a má obrázky. Nevím, za jak dlouho bych ji probral, to záleží na tematických plánech. Pak ale došlo na další témata, zejména na tvorbu plánu hodiny. Nikdy jsem si žádný důkladný plán nechystal. Maximálně pár bodů, podle kterých jsem chtěl hodinu řídit. Rozhodně jsem u plánování nestrávil přes hodinu jako mí spolužáci, kteří házeli nereálná čísla. Další úkol byl seřadit hodinu ukázkově podle toho, jak by měla vypadat. Moc si z toho nepamatuju, určitě tam byl úvod do hodiny, opakování, nová látka, pořadí v jakém má probíhat aktivita (učitel ? žáci, žáci ? žáci, žáci ? učitel) a všechno jsme seřazovali tak, aby to bylo správně po sobě. Nikdy jsem nic takového v praxi nedělal. Ale zkusil jsem to. Další den, kdy jsem učil, jsem si naplánoval hodiny přesně podle toho, jak jsme si je v didaktice navrhli. A všechno šlo do háje tak rychle, že jsem se ani nestačil vzpamatovat. Šlo to tak ve všech hodinách, které jsem si naplánoval, dokonce i ve třídách, které jsou na angličtinu nadané a neměl jsem tam nikdy žádné problémy. No, asi moje chyba. Další didaktiku jsme brali class management a různé seating arrangements. No fajn, další hodinu vyzkouším. Nechci být přece ten hrozný učitel, který nutí děti sedět v přísně daném uspořádání lavic zavedeném ještě za Rakouska. Rozdělil jsem děti do skupin podle navrhovaného schématu znalosti angličtiny a typů osobností (vůdčí typ, studijní, nevýrazný). Posadil jsem je do skupin a opakovala se situace z minula. Nechci říkat, že je to všechno vina didaktiky, hodiny samotné jsou fajn, jen nevím, co si mám myslet o tom, že cokoliv se pokusím do svých hodin zavést, dopadne katastrofou, chaosem, a mou sebekritikou ohledně toho, že nejsem schopný učit jinak než několik generací učitelů přede mnou.