A je to tady. Píšu svůj třetí záznam z praxe a mám pocit, že se můj náhled na celou praxi, učitelství i mě jako učitelku úplně změnil. Vždycky jsem si dokázala představit samu sebe jako učitelku angličtiny. S tím jsem problém neměla. Ale jako učitelku češtiny jsem si samu sebe představit nedokázala. Asi mi to prostě přišlo nereálné. Asi jsem nevěděla, jak učení češtiny uchopit a myslela jsem si, že pro to nejsem dost dobrá. Existuje spousta věcí, které vůbec nevím, nikdy jsem je neslyšela, nebo mám alespoň pocit, že jsem je nikdy neslyšela. Výzvě odučit několik hodin češtiny jsem se postavila čelem a i když mi příprava na hodiny zabrala opravdu dlouhý čas, byla jsem s učením spokojená a viděla v tom smysl. Uvědomila jsem si, že až budu učit, vytvořím si v tom svůj systém, který mi bude vyhovovat. Také jsem si uvědomila, že je strašná škoda, že velké množství žáků nemá češtinu rádo. Úplně jsem měla chuť je pro češtinu nadchnout a dokázat jim, že to nemusí být vůbec nuda. Další věc, která s tím dost souvisi, je to, že už několikrát mě napadlo, co já na tom učitelství vlastně dělám. Vždycky jsem měla děti ráda a bavilo mě předávat jim něco smysluplného, ale na vysoké škole jsem měla několikrát pocit, že v daných oborech nejsem dostatečně dobrá a spoustu věcí vůbec neznám. Jak můžu učit něco, čím si nejsem 100 % jistá? Nebo něco, co si musím před hodinou sama nastudovat nebo pořádně zopakovat, protože si to už nepamatuji? Díky praxi se mi opět přihodil dílek do mozaiky a já něco pochopila. Po skončení mé první hodiny angličtiny na letošní praxi (předtím jsem už AJ učila) mi provázející učitel řekl, že jsem danou látku dost dobře vysvětlila. Bylo to přehledné a skvěle jsem to i zapsala na tabuli, takže to děti mohly krásně pochopit. A po druhé hodině mi řekl, že už mi to říkal minule, že umím skvěle vysvětlovat. Po té první hodině jsem z hodiny měla dobrý pocit, děti to opravdu pochopily a krásně se mnou spolupracovaly. Při druhé hodině jsem nestihla dovysvětlit úplně vše, co jsem chtěla a bylo potřeba, ale ku podivu jsem nebyla zklamaná, že jsem vše nestihla a že ne všechny děti vše pochopily. Spíše jsem pocítila strašnou touhu ve vysvětlování pokračovat, aby to úplně všichni pochopili a mohli používat správně. Takže jsem cítila motivaci a nadšení do učitelské profese. Jsem strašně vděčná za slova provázejícího učitele, protože jsem si uvědomila, že právě to, že si nepřipadám jako odbornice ve svém oboru mě vede k tomu, že se snažím si všechnu látku pořádně utřídit než jdu učit. (Nikdy bych nevysvětlovala něco, čemu bych nerozuměla a neměla sama řádně vstřebané a utřízené.) Díky tomu mému utřízení mě už předem napadne velké množství otázek, které by mi mohli žáci položit. Při výkladu tedy rovnou vysvětlím i to, co by mohlo žáky napadnout. Strašně ráda používám i tabuli, kde mohu vše přehledně zaznamenat. Pokud někdo nepochopí mé vysvětlování, podívá se na tabuli, kde vše podstatné najde. Ráda látku zjednodušuji a využívám různých příkladů, aby to nebyla jen planá teorie a mělo to smysl. Zastávám názor, že méně je někdy více.