V rámci své praxe na Bakalce jsem už měla poprvé možnost učit angličtinu (7. třídu) a mám z toho daleko silnější pocity, než z francouzštiny v 6. třídě, která byla velice hodná a pracovitá a kázeň tu nebyla absolutně žádný problém. Především v 6. a 7. třídě jsem si u provázející paní učitelky všimla, že její hodiny jsou víceméně nudné a aktivity plynou jen z učebnice. Často žáci sedí sami a není zadána práce do skupinek nebo dvojic. Nejzábavnější věcí je tam snad jenom poslech nebo když se paní učitelka ptá žáků na jejich názory na daný problém. Když jsem pro ně vymýšlela aktivity, chtěla jsem, ať jim připravím i něco zábavného mimo učebnici. Mám moc ráda skupinové práce, práce ve dvojicích, didaktické hry nebo brainstorming. (Když učím na jazykové škole, tak tyto aktivity využívám hojně a mají velký úspěch. Avšak tam učím jenom malé skupinky.) Teď, jak to mám za sebou, musím říci, že možná chápu, proč paní učitelka zabředla v učebnicové rutině namísto akčních a zábavných aktivitách. Na začátku hodiny byli žáci moc hodní. (Bylo jich 15 a počet holek a kluků byl víceméně vyrovnaný. Ze strany kluků se dalo potenciálně odhadovat větší vyrušování než ze strany děvčat.) Začali jsme novou lekci z učebnice s past simple gramatikou, dala jsem jim chvilku na vyplnění cvičení, se kterým neměli žádný problém. Poté jsme poslouchali článek, četli si ho a dělali cvičení na porozumění. Žáci se hodně hlásili a rádi četli a překládali. Poté jsme si na tabuli shrnuli pravidla past simple tense a udělali schéma, že existují slovesa pravidelná a nepravidelná. Do této doby nebyl žádný problém. Byla jsem s průběhem hodiny moc spokojená. Avšak v druhé části hodiny jsem jim zadala práci do dvojic. Byl jim rozdán ‚‚worksheet‘‘ a měli rozdělit slovesa buď do kolonky pravidelná nebo nepravidelná. Během práce ve dvojicích se strašně utrhli z řetězu. Začali se hlasitě bavit. Mnoho jich tedy cvičení dokončilo, ale při krátkém čekání na slabší páry se to ještě více zvrhlo. Potom, když jsme si měli kontrolovat, jak to cvičení vyřešili, nikdo neposlouchal. Někoho jsem vyvolala, aby četl, jak to mají a nikdo to neposlouchal! Musela jsem zařvat, ale stejně to kdovíjak nepomohlo. Když nikdo nebyl schopný říct, jestli to má stejně nebo ne, důrazně jsem pobídla k utišení se znovu a nechala je to číst ještě jednou. Ale všichni byli tak rozdivočení, že ani nebyli motivovaní si to opravovat. Naběhala jsem se od páru k páru, kontrolovala jim papír a kárala je, že nepracují a nevyplňují. Někdo si tam i místo toho kreslil. Potom jsme si ještě stihli napsat od jedné věty otázku a zápor na tabuli, abychom si zdůraznili, které pomocné sloveso se v tomto času používá a jaký bude slovosled, ale žáci byli v tu chvíli už pro mě nezvladatelní. Byla jsem opravdu zklamaná, jak se mi druhá část hodiny nepovedla. Paní učitelka mi říkala, že jsou hodní a pracují, ale využijí jakékoliv aktivity, u které by se mohli rozdivočet. Nechtělo se mi tomu věřit před vyzkoušením této hodiny. S ní pracovali tiše, možná trochu znuděně, ale byli klidní. Ale ve výsledku snad i chápu, proč paní učitelka hodiny takto koncipuje. Kdo by na to měl nervy každý den několik hodin denně? Tito žáci pravděpodobně nebudou zvyklí spolupracovat ve skupině. Věřím, že na zvládání takových žáků existují taktiky a také že záleží na třídě a mnoha okolnostech. Třeba vybudovat si respekt, zjistit, jak je motivovat, jestli na ně funguje řev, anebo něco jiného. V tomto případě si připadám bezradná, ale věřím, že čím víc praxe, tím víc si budu umět na takové těžké otázky odpovědět. A připadá mi, že právě tohle – jestli bude třída zvladatelná nebo ne, určí jestli budu pohodlný a nudný učitel a nebo ten zábavný, akční.