Tento semestr provádím praxi na školách v Brně. Vzhledem k tomu, že jsem minulý semestr praxi absolvovala na malém městečku, byla jsem zvědavá, jak bude praxe probíhat tady. Jak velkou změnu zaznamenám mezi chováním „městských“ a „vesnických“ dětí. Při prvních násleších jsem zjistila, pro mě, šokující věc. Ovšem věc se netýkala chování žáků. Ve třídě jich možná je o něco více, ale chování mají zcela stejné. Moje provázející učitelka na občanskou výchovu mě už před prvním náslechem informovala o tom, abych neočekávala žádné zázraky, že jsou žáci neukáznění, na některé že platí pouze vyhrožování písemkou. Po mých předchozích zkušenostech jsem počítala s tím, že žáci nemusí dávat pozor stejně, jako v jiných hodinách. Občanskou výchovu někteří žáci chápou jako volnou zábavu. Když v hodině učitelka vyvolávala žáky, buď aby odpověděli na otázku, nebo aby četli z učebnice, povětšinou neznala jejich jména. Dokonce jednoho žáka oslovila: „no ty! Já prostě nevím, jak se jmenuješ, tak čti!“ To jsem zůstala opravdu poněkud zaskočená. I kdyby na škole byla paní učitelka od začátku školního roku, je to přece jen už dlouhá doba na to, aby si jména pamatovala. A pokud ne, proč nevyužívá jmenovky? Říkala jsem si, že já bych tedy nikdy neoslovovala žáka „hej ty, nevím, jak se jmenuješ“. To je přece strašný. Učitelka na mě působí tak, že s žáky nemá vybudovaný žádný vztah. A chce, aby ji respektovali. Když přece chci, aby mě respektovali žáci, musím projevit respekt i já vůči nim. Znát jména žáků je, dle mého názoru, naprostý základ. Má provázející učitelka asi nemá vůbec na čem stavět. O žáky neprojevuje zájem. Zájem z ní necítím ani z jejího výrazu, ani z přístupu, a už vůbec ne z oslovení. Její přístup je naprosto neosobní. Když já neprojevím zájem o ně, nebudou projevovat ani zájem oni o mně, tudíž ani o předmět, který vyučuji. Potom se budeme motat v kruhu.