Dnešní hodinu jsem strávil asistencí v deváté třídě. V hodině matematiky jsme procvičovali vytýkání NSD z výrazů a také aplikaci známých vzorců pro roznásobování závorek tvaru (a+b)^2 apod. Paní učitelka začala hodinu pozdravem (žáci se postaví a jsou vyzváni k posazení až po dosažení určité úrovně klidu) a vysvětlením, proč se nebude psát slíbená písemka („aby to bylo fér“, protože vedlejší třída zaměnila písemkové a domácí sešity). Prvním úkolem pro žáky je otevřít si sešity a napsat nadpis „Rozklad výrazů na součin“. Úpravu paní učitelka nekontroluje, u žáků je na velmi rozdílné úrovni. Na tabuli jsou nachystány různé členy (např. 3a^2 bc^3) na samostatném papíru A4. Ten je připevněn magnety, takže je možné k sobě dát libovolné dva členy, doplnit znaménko a vytvořit tak celý výraz. Díky takovému postupu máme k dispozici mnoho výrazů (jen kombinujeme členy) a navíc žáci každý člen vnímají zvlášť, takže se v příkladu dobře orientují, mají ho strukturovaný. Možná by bylo ještě lepší použít různé barvy a usnadnit si tak komunikaci z žáky, protože bych pak mohl ukazovat na různé členy pomocí barev. Před začátkem počítání si učitelka ověřuje teoretické znalosti: „Co hledáš?“ „Největší společný násobek.“. Poté tvoří různé příklady, žáci si je píší do sešitu a zájemci se hlásí, aby mohli nahlas říct upravený tvar. Učitelka píše na tabuli, žáci k ní nechodí. Výhodou je čitelný zápis a úspora času, nevýhodou pak pasivita žáků. Ve třídě nepanuje úplné ticho, téměř v každé lavici se komunikuje. Většinou však o řešených příkladech. Jsem mile překvapen, že žáci berou pomoc jeden druhému jako automatický postup, radí si a vysvětlují. Paní učitelka jistou úroveň hluku toleruje, dvakrát během hodiny však žáky vyzvala k uklidnění. U jednoho příkladu se stalo, že žáci nenašli „nic, co by mohli vytknout“. V takovém případě jim paní učitelka vysvětlila, že mají psát „nemá řešení“. Tento postup se mi nezdá úplně korektní, osobně bych žákům vysvětlil (nebo uvedl jako zajímavost), že samotný výraz je řešením, protože můžu „vytknout 1“ a výraz opsat, takže není pravda, že by se nic vytknout nedalo. Paní učitelka však zřejmě nechtěla žákům „zamotat hlavy“ a zřejmě vychází ze svých zkušeností, což mě přinutilo přemýšlet nad přiměřeností výkladu a učiva. Žák při jednom z příkladů přehlédl znaménko „-„ a použil špatný vzorec. Paní učitelka si ihned uvědomila, jak chyba vznikla, a proto na ni nemusela reagovat ryze negativně, ale ve stylu „to by bylo, kdyby tam bylo plus“. Myslím, že taková reakce je žádoucí, protože žák ví, že i když něco neudělal dobře, prokázal jistou znalost. Později procvičujeme i příklady „opačné“ (roznásobený výraz upravujeme na tvar „závorkový“). Tento postup žákům dělá větší potíže, zřejmě se s ním nesetkávají tak často a nejsou tak sebevědomí při řešení. V poslední třetině hodiny jsou žáci vyzváni v vytažení pracovního listu. Ten je vlastně sbírkou příkladů a zjevně s ním již pracovali, někteří mají cca polovinu hotovou, jiní tak daleko nejsou. Mají si vybírat libovolné příklady a postupně doplňovat. S dotazy se chodí ptát k tabuli, vybrané (typické) problémy vysvětluje paní učitelka nahlas všem. Dvojici dívek v jedné lavici zjevně počítání nedělá problém, naopak ve vedlejší lavici se dvojice chlapců s příklady trápí. Po přesazení dojde k pozitivní změně, dívky hochům pomáhají.