Další hodina, co jsem učila, byla francouzština v 7. třídě. Obě skupiny byly v rámci suplování spojeny v jednu, tedy 27 dětí. Už dopředu jsem měla velké obavy, protože tolik žáků je na jazykovou hodinu opravdu moc. Pro žáky jsem dlouho tvořila pracovní list, na kterém jsme se domluvily s provádějící paní učitelkou. Z hodiny jsem byla zklamaná, protože takové množství žáků jsem ještě nikdy neučila a zjistila jsem, že je (samozřejmě) ještě složitější si zjednat pořádek. Především v této hodině jsem narazila na velký problém týkající se akustiky třídy – zjistila jsem, že žáky zezadu třídy vůbec neslyším, a tak musím po celé třídě běhat a všem opakovat správné odpovědi ve cvičeních, protože žáci se ve třídě také neslyší. I ve chvílích, kdy skoro nevyrušovali, jen třídní šum a akustika zabraňuje tomu, abychom se všichni slyšeli. Také bylo třeba žáky pobízet, ať mluví více hlasitěji, na což jsem často zapomínala, protože když jsem stála zrovna před nimi tak jsem je slyšela a nedocházelo mi, že třeba ostatní ne. Kvůli tomuto problému byla pro mě naše aktivita velice chaotická a čím víc si žáci dovolovali vyrušovat, tím to bylo horší. Já jsem po hodině cítila pocit namožených hlasivek. Vzpomněla jsem si, že na naší fakultě funguje jakýsi předmět o hlasové hygieně – poprvé jsem zažila intenzivní pocit, že bych se v této oblasti potřebovala něco přiučit. Francouzský jazyk je totiž pro mé hlasivky náročný jako takový, i když nemusím mluvit nahlas, se svou velice rozdílnou fonetikou oproti češtině a nutností používat zvuky a pohyby mluvidly, které čeština vůbec nemá. Po této hodině jsme s paní provádějící paní učitelkou Štěpánkovou rozebíraly hlavně tedy tento problém akustiky třídy a udržení pozornosti žáků. Učit francouzský jazyk v 9. třídě – ve skupině deseti žáků byl najednou veliký rozdíl a oddychla jsem si oproti minulé skupině. Žáci poslouchali, nevyrušovali a spolupracovali. Probírali jsme z učebnice oddíl se slovíčky založený na doplňování slovíček ve cvičeních, na které navazovaly kontrolní poslechy. Zde problém s akustikou člověk tolik necítí, když má málo lidí, kteří sedí v prvních lavicích. Najednou jsem měla i dobrý pocit z jejich spolupráce. Avšak v momentě, kdy došlo na aktivitu ve dvojicích, se to zase změnilo ve hluk a to, že nedělali to, co mají. Musela jsem opět zvýšit hlas, vyhrožovat rozpuštěním aktivity a vyčítáním toho, že se při kontrole navzájem neposlouchají. Aktivita se konala přiřazování filmů do příslušných žánrů. Jsem ze skupinových aktivit opravdu zklamaná. Vždy si vymyslím něco zábavného, z čeho mám skvělý pocit a realizace je těžká a nesplní má očekávání, proto bych asi na závěr zdůraznila, že můj největší boj se týká nekázně při skupinových aktivitách. Bojuji s tím v každé hodině a snažím se postupně během mé praxe najít možná řešení. Aspoň když už nic, tak se chválím za to, že jsem takové aktivity nevzdala jako paní učitelka a vrhám se do nich, i když už jsem zjistila, že většinou to nevěstí nic dobrého. Do budoucna si říkám, že si zkusím více pohrát s rozdělením žáků podle mě samotné, ať se mi neseskupují ti, co spolu rádi vyrušují.