Tento týden jsem po několika odchozených hodinách na praxi, kde jsem zatím měla pouze náslechy, začala pozorovat několik změn, které se týkají hlavně respektu ke mně, toho, jak mě žáci vnímají a jak se ke mně chovají. Dnes 1.11. jsem byla na praxi ve škole, už po čtvrté a při cestě po chodbě jsem si začala všímat jednotlivých změn. Žáci mě začali vnímat, už věděli, že do školy chodím pravidelně a začali se tak ke mně taky chovat, to nemluvím jen o žácích, se kterými se v hodinách na praxi potkávám, ale obecně o všech žácích školy. Už mě neignorovali, dokonce mě začali na potkání zdravit. Měla jsem dokonce pocit, že když procházeli kolem mě, jako by se zklidnili a uhýbali mi z cesty. Připadá mi zajímavé, že ani nebylo potřeba, abych s nimi mluvila nebo je za něco napomenula, prostě to udělali tak automaticky. V hodinách to dnes probíhalo dost podobně, změnu jsem zaznamenala i u těch deváťáků, o nichž jsem myslela, že tam výuku určitě nedám. Při začátku hodiny, kdy byl ve třídě poměrně velký povyk, mě učitelka nechala poprvé s nimi samotnou ve třídě, mezitím co si odběhla pro něco do kabinetu. V tu chvíli jsem začala myslet na to, jaký nastane v té třídě chaos, a že na ně nechci zařvat, ale pokud se fakt budou chovat hrozně tak bych měla. Byla to moje první zkouška být s nimi v hodině sama a říkala jsem si „Teď to nesmím pokazit, buď budu tvrdá, ale nesmím být zas tak moc, nebo budu měkká a oni poznají, že si ke mně můžou cokoliv dovolit.“ Prostě jsem se v té situaci ocitla náhodou a nepřipravená. Při odchodu jim učitelka ještě říkala, ať jsou v klidu, že je mám na starosti. Všichni se na mě podívali a někdo z nich řekl „Ale vy to na nás neprásknete, že ne?“ Na to jsem se jen pousmála a nahodila výraz „No, uvidíme.“ A v tu chvíli mi přišlo, že vážně nedělají takový kravál, dokonce, mi přišlo, že se i o něco víc ztišili, než když ve třídě učitelka byla. Byla jsem v šoku, protože jsem čekala naprostý opak. Nebylo to sice absolutní ticho, to jsem od nich ani neočekávala, protože jsem je zatím v tichosti ani jednou nezažila. Proto jsem neviděla důvod, proč je teď napomínat, když v podstatě nejsou hlučnější než při probíhající výuce. Vypadalo to jako by mě nechtěli dělat problémy. Mám pocit, že se něco za tu dobu opravdu změnilo, holky z téhle třídy na mě měly při mojí první hospitující hodině poznámky, ale teď se na mě začaly usmívat. Občas se některá z nich na mě otočila v lavici a usmála se na mě. Taková gesta mě začala uklidňovat. Cítím, že už z nich nemám takový strach jako ze začátku. Možná díky tomu, začínám cítit i nějakou jistotu a větší odhodlání v této třídě začít učit. V ten den se mi stala, ale ještě další věc, na kterou teď pořád myslím. Bylo to na konci hodiny občanky v 9.B, kdy mě jedna z žaček přivedla trochu do rozpaků. Stála jsem se žáky u dveří a čekala, až služba uklidí třídu, mezitím mě jedna z žaček, před všemi pochválila kalhoty. A já v tu chvíli nevěděla, jak reagovat. Normálně, kdyby mi tohle řekl někdo mimo třídu, ne zrovna někdo z žáků, pro které jsem v tuhle chvíli něco jako učitelka, tak automaticky řeknu „děkuji“ nebo tak něco, ale mě se v tu chvíli vnuknula do hlavy myšlenka, spíš několik myšlenek. „Může tohle udělat žák? Není to trochu drzé?“ Já si tohle k učitelům nedovolila, abych jim komentovala jejich vzhled, i kdyby to bylo myšleno dobře. Pak jsem si zase řekla „Ty jo, to mě překvapilo, to je od ní milé.“ Byla jsem na vážkách, jak reagovat. Naštěstí se mi tohle odehrálo v hlavě během milisekundy a mezitím jsem se na ni ještě stihla usmát, než jsem zamumlala něco jako díky. Teď nechápu, proč jsem nad tím takhle přemýšlela, však o nic nejde. Cítím se zvláštně, že nad takovou věcí vůbec přemýšlím. Stejně ale přemýšlím, kde jsou ty meze. Nevím proč, prostě mě to zarazilo.