Jsem moc ráda, že můj druhý deník z praxe může být o poznání zajímavější. Tedy pevně v to doufám. Alespoň praxe začaly mít ty pravé grády. Hospitační hodiny mám již odchozené a mám za sebou i svůj první tandem. Co se týče hospitačních hodin tak se během nich nestalo nic výjimečného, a proto bych se ráda vypovídala o tandemu, jenž jsem měla možnost absolvovat. Tandem jsem měla v hodině češtiny tří chlapců s ADHD z 5. třídy . Měla jsem za úkol s nimi hrát sluchové pexeso, slovní fotbal s obrázky, a nakonec hodiny napsat na tabuli několik vět s chybami, které měli kluci opravit. Před tandemem jsem nebyla nikterak zvlášť nervózní. Spíše jsem se těšila. Koukat mě už moc nebavilo. Věřila jsem, že to všechno dopadne dobře. Přeci jen se ode mě neočekával výklad kvantové fyziky. Těsně před výstupem jsem trošku znejistila, ale po zasednutí na koberec ze mě veškeré obavy spadly. Sluchové pexeso bylo moc fajn. Kluci byli moc hodní a hezky spolupracovali. Jen jsem někdy sama měla problém jednotlivé rozdíly mezi danými zvuky rozeznat. Když jim sluchové pexeso moc nešlo, začala jsem se bál. Mému strachu nepřispěl ani fakt, že jediný Štěpánek nevyhrál jedinou dvojičku a začal být nesvůj. Štěstí ale stálo na mé straně, a nakonec i Štěpánek uhodl jednu dvojičku. “Uff, řekla jsem si”. Na řadu přišel slovní fotbal. S poměrně jednoduchou hrou neměl žádný z chlapců problém. Po nezdaru v pexesu jsem pro zlepšení nálady nechala začít Štěpánka. To, kdo danou aktivitu začínal a kdo byl kolikrát vyvolán bylo pro kluky moc důležité. Snažila jsem se být co nejvíce spravedlivá. Slovní fotbal klukům opravdu šel. Poslední hlásky pěkně slyšely. Za odměnu si jej mohly zahrát ještě jednou. Po aktivitách, jež se odehrávaly se mnou na koberci, kluci opět usedli do lavic s paní učitelkou a pokračovali v dalších činnostech. No jo, ale co se nestalo! Štěpánek, který byl již mírně rozladěný kvůli pexesu, si nemohl kvůli nedostatku času dodělat jedno cvičení na zrakové vnímání bylo zle! Začal plakat a přestal úplně spolupracovat. Paní učitelka to s ním uměla, takže nezačal křičet a vztekat, přesto jsem ale měla z poslední aktivity, kterou jsem měla vést já, obavy. “Aspoň jsem ho nerozčílila já”, utěšovala jsem sama sebe. Štěpánek odmítavě seděl na židli s tváří ponořenou v dlaních. Na řadu přišla moje poslední tandemová aktivita. Za domácí úkol jsem si připravila několik vět, které mi kluci měli opravit. Napsát vjet ktéré bude pravpisný ópravdóvý spátne byl nakoneč těši, než jsemsi myslel. Bála jsem se, že věty budou neadekvátní jejich schopnostem. Místo tří, jsem tedy nakonec pracovala pouze se dvěma kluky. Štěpánek stále nereagoval na žádnou z výzev paní učitelky. Celou aktivitu uvedla tak, že jsem nešika a potřebuji šikovného pana učitele, který mi všechny chyby opraví. Mé divadelní schopnosti hodné Oscara oslnily široké davy. Ano, ano...Štěpánka tato aktivita zřejmě zaujala. Začal se zapojovat spolu s ostatními! To je pro mě asi největší úspěch z mého prvního tandemu, kdy jsem měla konečně možnost se trochu více projevit. Za to jsem opravdu ráda. Celkové mám pocit, že má první speckařská aktivita nedopadla tak zle. Snad tomu tak bude i nadále, již zítra totiž mám mít individuální výuku s Aliskou, holčičkou z Ukrajiny. Jsem moc ráda, že můj druhý deník z praxe může být o poznání zajímavější. Tedy pevně v to doufám. Alespoň praxe začaly mít ty pravé grády. Hospitační hodiny mám již odchozené a mám za sebou i svůj první tandem. Co se týče hospitačních hodin tak se během nich nestalo nic výjimečného, a proto bych se ráda vypovídala o tandemu, jenž jsem měla možnost absolvovat. Tandem jsem měla v hodině češtiny tří chlapců s ADHD z 5. třídy . Měla jsem za úkol s nimi hrát sluchové pexeso, slovní fotbal s obrázky, a nakonec hodiny napsat na tabuli několik vět s chybami, které měli kluci opravit. Před tandemem jsem nebyla nikterak zvlášť nervózní. Spíše jsem se těšila. Koukat mě už moc nebavilo. Věřila jsem, že to všechno dopadne dobře. Přeci jen se ode mě neočekával výklad kvantové fyziky. Těsně před výstupem jsem trošku znejistila, ale po zasednutí na koberec ze mě veškeré obavy spadly. Sluchové pexeso bylo moc fajn. Kluci byli moc hodní a hezky spolupracovali. Jen jsem někdy sama měla problém jednotlivé rozdíly mezi danými zvuky rozeznat. Když jim sluchové pexeso moc nešlo, začala jsem se bál. Mému strachu nepřispěl ani fakt, že jediný Štěpánek nevyhrál jedinou dvojičku a začal být nesvůj. Štěstí ale stálo na mé straně, a nakonec i Štěpánek uhodl jednu dvojičku. “Uff, řekla jsem si”. Na řadu přišel slovní fotbal. S poměrně jednoduchou hrou neměl žádný z chlapců problém. Po nezdaru v pexesu jsem pro zlepšení nálady nechala začít Štěpánka. To, kdo danou aktivitu začínal a kdo byl kolikrát vyvolán bylo pro kluky moc důležité. Snažila jsem se být co nejvíce spravedlivá. Slovní fotbal klukům opravdu šel. Poslední hlásky pěkně slyšely. Za odměnu si jej mohly zahrát ještě jednou. Po aktivitách, jež se odehrávaly se mnou na koberci, kluci opět usedli do lavic s paní učitelkou a pokračovali v dalších činnostech. No jo, ale co se nestalo! Štěpánek, který byl již mírně rozladěný kvůli pexesu, si nemohl kvůli nedostatku času dodělat jedno cvičení na zrakové vnímání bylo zle! Začal plakat a přestal úplně spolupracovat. Paní učitelka to s ním uměla, takže nezačal křičet a vztekat, přesto jsem ale měla z poslední aktivity, kterou jsem měla vést já, obavy. “Aspoň jsem ho nerozčílila já”, utěšovala jsem sama sebe. Štěpánek odmítavě seděl na židli s tváří ponořenou v dlaních. Na řadu přišla moje poslední tandemová aktivita. Za domácí úkol jsem si připravila několik vět, které mi kluci měli opravit. Napsát vjet ktéré bude pravpisný ópravdóvý spátne byl nakoneč těši, než jsemsi myslel. Bála jsem se, že věty budou neadekvátní jejich schopnostem. Místo tří, jsem tedy nakonec pracovala pouze se dvěma kluky. Štěpánek stále nereagoval na žádnou z výzev paní učitelky. Celou aktivitu uvedla tak, že jsem nešika a potřebuji šikovného pana učitele, který mi všechny chyby opraví. Mé divadelní schopnosti hodné Oscara oslnily široké davy. Ano, ano...Štěpánka tato aktivita zřejmě zaujala. Začal se zapojovat spolu s ostatními! To je pro mě asi největší úspěch z mého prvního tandemu, kdy jsem měla konečně možnost se trochu více projevit. Za to jsem opravdu ráda. Celkové mám pocit, že má první speckařská aktivita nedopadla tak zle. Snad tomu tak bude i nadále, již zítra totiž mám mít individuální výuku s Aliskou, holčičkou z Ukrajiny.