Má třetí reflexe bude z mé čtvrté odučené hodiny, kdy jsme s osmým ročníkem probírali lasicovité šelmy, medvědovité šelmy a na závěr jsme si zahráli opakovací hru, kterou jsem žákům vymyslela, vyrobila a vystřihla. Je součástí dokumentu ve Wordu, který byl součástí přípravy na hodinu, a úkolem do didaktiky přírodopisu. Myslela jsem si, že probereme lasicovité šelmy, medvědovité, a ke konci hodiny budeme mít tak těch patnáct minut na hru. Nemýlila jsem se, časově jsem si to rozvrhla tak, jak to poté i vyšlo. Byla jsem šťastná, že už umím pracovat i s časem a dokážu si předem naplánovat, jak mi časově hodina plus mínus bude vycházet. Jenže opak byl pravdou. Hra, kterou jsem vymýšlela několik dnů, vyráběla několik hodin, složitě tiskla a stříhala a vykreslovala, byla tady. Teď bych měla zaperlit vlastní iniciativou a formou přiřazovací hry, místo nudného a neustálého opakování, si s dětmi učivo zafixovat jiným způsobem, než byly zvyklé. První chyba, myslím, nastala, když jsem první rozdala sáčky s hracími kartičkami, a až pak začala vysvětlovat pravidla. Všichni šustili a soustředili se jen na kartičky, já přes ten šramot nebyla moc slyšet, a pořádek jsem si sjednala až tím způsobem, že jsem zmlkla a počkala, až se vážení uklidní. Jak jsem předpokládala, zabralo to. Poté jsem vysvětlila pravidla a nechala je pracovat. Některé skupinky však byly dost pomalé (čtveřice hochů byla absolutně mimo a museli používat sešit), ale některé skupinky byly zas nadmíru rychlé (jiná čtveřice to stihla poskládat během pěti minut a pak nevěděli, co mají dělat). Počkala jsem teda na většinu skupin, a aby ty, co to už měly hotové, jen neseděly, začali jsme si s žáky kontrolovat. Já vždy někoho vyvolala, a ten přečetl, co k čemu přiřadil a proč. Do konce hodiny však zbývalo ještě osm minut, a my už měli hru dohranou, sesbíranou do sáčků a odevzdanou u mne na učitelském stolku. Co teď? Začala jsem se usmívat, to totiž v situacích, ve kterých se mi mírně zvýší adrenalin, dělám. Hlavou mi proběhlo, že tohle je přesně ten křest ohněm, který potřebuju nejen já, ale i všichni mí spolužáci na výšce. Improvizace v hodině.Takže jsem vymyslela, že si otevřeme učebnici, a přečteme si – jeden po druhém, každý dvě věty – co budeme brát příští hodinu. Přečetli jsme stránku o sudokopytnících a zazvonilo. Přesně akorát. Z této hodiny jsem odcházela nadmíru spokojená, a s tím, že už mne jen tak něco nezaskočí, a podle mne, jsem udělala rychlé a správné rozhodnutí, jak vyplnit volný prostor.