Tak mám za sebou první dva týdny praxe na své bývalé základce a nemůžu jinak než porovnávat. Nemyslím tím jen to, že kabinety jsou jinde nebo že žáci mají vlastní skříňky, ale hlavně výuku a žáky jako takové. Otázka, která mě poslední dva týdny provází: To jsme byli taky tak blbí? Sama se za tu otázku hrozně stydím, protože si připadám, jako bych na ty žáky shlížela z nějakýho „znalostního“ piedestalu, ale nemůžu si pomoct. Zároveň ale vím, že to není chyba těch dětí, ale hlavně systému a rodičů. Říká se, že „děcka jsou rok od roku hloupější“, a po dvou týdnech na škole musím říct, že je to pravda. Bavili jsme se o tom dokonce v kabinetě a vnímají to tam tak všichni učitelé. Hlavním problémem jsou veškeré dys-specifické poruchy a jejich dopad na studenta. Tím nechci zlehčovat problémy dotčených žáků, ale místo toho, aby více pracovali a trénovali, dostanou papír, že se plno věcí nemusí učit (např. v AJ se stačí naučit psát slova, jak se čtou). Jak je možný, že teď trpí nějakou SP každý druhý žák? Jaktože za nás nikdo žádné úlevy neměl? Pochybuju, že z mých x spolužáků za ta léta ani jeden nějakou SP netrpěl, ale místo toho, aby se oháněli tím, co nemusí, dřeli jako mezci, aby tu dobrou známku dostali. V dnešní době si děcka nemusí přepisovat slovíčka – dostanou je vytisklá na papírku a musí si je jenom nalepit do sešitu, což je občas taky nadlidský úkol. V páté třídě neumí pořádně držet pero – toho bych si sama nevšimla, upozornila mě na to provázející učitelka. Od čeho máme první stupeň? Od čeho máme školky? Proč jsou najednou ve školkách, které dřív soustavně připravovaly předškoláky na první stupeň, věkově smíšené skupiny, které chtě nechtě ukrajují čas z této předškolní přípravy? Ta změna žáků je ale jenom odrazem něčeho jiného, asi hlavně přístupu rodičů, kteří nemají čas nebo se prostě nechtějí se svými dětmi připravovat, což vidím i ve svém nejbližším okolí, děcko je důležitý akorát něčím zabavit, hlavně, ať neotravuje. Dělat společně úkoly a pomáhat ve studiu je už asi hudba dob minulých. Zároveň musím říct, že ty dva týdny byly strašnej střet s realitou. Věci, co se učíme ve škole („co učit“, „jak učit“), z mého pohledu prostě neodpovídají našemu studijnímu zaměření – přijde mi, že bychom měli spíš moct učit na středních školách, a ne na základkách. Zřejmě jsem zmlsaná z Bc. studia Lektorství, kde byl důraz hlavně na ten jazyk a na „pokročilejší“ žáky. Ve skutečnosti mi ale nepřijde rozdíl mezi prvním a druhým stupněm tak velký, mám tak z té praxe docela silný pocit, jako bychom zahazovali náš angličtinářský a učitelský potenciál. Zatím to teda vypadá tak, že na základce asi nezakotvím, a pokud vůbec budu učit, zaměřím se spíš na jazykovky, kde si budu moct hodiny lépe přizpůsobit jak žákům, tak sobě.