Minulý týden jsem začala svoji pedagogickou praxi na základní škole. První hodiny jsem zatím věnovala jen pozorování učitelky, no a především žáků. Upřímně, děsím se toho dne, kdy si budu muset před tu tabuli stopnout já a začít učit. I když toho učení se asi až tak ani nebojím, říkám si, že když už druhým rokem učím na jazykovce, tak už nějaké zkušenosti s přípravou na hodinu přece mám. Jenže tam učím dospělé lidi. Vystudované, dospělé a chytré lidi! A teď mám mít třídou o patnácti děckách, které jsou nejen neposední, v pubertálním věku a ještě nemají o němčinu ani nejmenší zájem? Ještě k tomu, když němčina patří všeobecně k těm nejvíc neoblíbeným předmětům na škole. Jak mám jít s klidem a s nějakou dávkou sebevědomí, že to zvládnu, učit tyhlence puberťáky němčinu? Učitelka mě už první den hospitace varovala, že to bude celkem peklo. Chodím k ní na hodiny do dvou tříd, do 7. a do 8. ročníku. Podle jejích slov jsou ti osmáci nejhorší třída, jakou za celou svoji učitelskou kariéru zažila. To si pak jen říkáte: ,,Super, jsem strašně šťastná, že zrovna já v takovýhle třídě budu muset začínat.” Nejhorší tím pádem je, že jsem tu třídu ještě ani neviděla a už jsem z ní byla znechucená. Na první hodinu, tím myslím teda na první náslech, jsem vcházela už dost zděšená, a to vlastně jen na základě učitelčiných slov. Měla ale pravdu. Třída je fakt nevychovaná, nedává pozor, vykřikuje v hodinách, nemá zájem o němčinu, jedním slovem je to fakt problémová třída. Stačila mi však jedna hodina hospitace mezi nimi a já si uvědomila, že možná ta chyba není tak úplně v té třídě. Co když si za to ta učitelka může sama? Je pravda, že po roce učení se němčiny toho ta třída fakt moc nepobrala. Odpověď stylem: ,,Nicht, ich machen das.” Nebyla evidentně nic překvapivýho. Zarazilo mě ale, že i když se ti žáci, alespoň někteří teda, snažili na něco odpovědět, ta učitelka je stejně nenechala. Jak kdyby už věděla, že stejně neodpoví správně. Tohle je pro ni prostě ta hloupá a neposlušná třída a cokoliv řeknou, je prostě vždycky špatně, takže i jejich pokus a dejme tomu snahu (nevím, jestli to není úplně silné slovo) už rovnou zavrhne a ještě udělá takový ten obličej jako: ,,Ne, špatně. Jsi úplně blbej!” Takže, když si tam tak v tý třídě sedím a pozoruju obě strany, říkám si, že chci být jiná. Lepší? To asi těžko. Učitelčin styl učení se mi vlastně celkem líbí, tím myslím např. jak tu novou látku předává, ne úplně to jak se k žákům chová. Navíc, což je dost překvapivý, i její výslovnost němčiny je v podstatě hodně dobrá. Třeba už jen prostě nemá po tolika letech nervy na takový nevychovaný fracky, tak k nim tak přistupuje… No, ještě mě čeká pár hodin v roli pozorovatele, ale můj čas se nezadržitelně blíží a já jsem celkem zvědavá, co tam pak teda předvedu já. Jestli nasadím nový, svěží a třeba i jiný styl učení a přístupu k žákům, který pro ně třeba bude taky zajímavým zpestřením, a nebo mně dají zabrat ještě víc než tý učitelce a já s brekem uteču. Myslím, že na tohle dostanu odpověď už hodně brzy…