Od dvou náslechů se již událo mnohé. Měl jsem naprosto špičkové hodiny s aktivitou, která žáky zaujala a bavila, ale i ty naprosté propadáky, kdy se mi po celou dobu hodiny nedařilo prakticky nic. Hlavní kámen úrazu pro mě byl přechod s aritmetiky do algebry, se kterou jsem se na minulé praxi nesetkal (učil jsem jen do sedmé třídy, kde se algebra nevyskytuje). Tento typ matematiky se od svého předchůdce liší tím, že se v matematických výpočtech objevuje neznámá, žák se tak dostává do abstraktnějších sfér matematiky a učitel musí mít mnohem propracovanější přípravy, aby hodinu ukočíroval. Mnozí si to moc neuvědomují, ale učitel je také jen člověk a také se občas stane, že mu nějaké to znaménko ujede, sem tam se přepočítá, upíše… Všechny tyto drobnosti pak vedou k nevyhnutelným patáliím s chichotajícími se dětmi a ztrátou času při hledání chyby (pokud to ovšem učitel nedělá záměrně). Příprava příkladů s výsledky, postupem a všemi nutnými náležitostmi je více než nutná. Nejenže učitel pak bude mít přehled o tom, kde přesně studenti pravděpodobně udělají chybu, může si také naplánovat demonstraci případných jevů, se kterými se žáci setkají při počítání. Nicméně algebra sebou nese i jeden drobný neduh, se kterým se učitel musí potýkat – puberta. Obzvláště žáci devátého ročníku mají druhé pololetí (po přijímacích testech na střední školu) přirozeně „na párku“ a nějaký kotangens je pro ně naprosto zbytečná věc. Otázka „k čemu nám to bude?“ je tak na denním pořádku a vyhledat dostatečně uspokojivou odpověď je taktéž o poznání složitější. Jak mám tato zosobnění Dunningův–Krugerova efektu zaujmout kotangensem? S přihlédnutím k faktu, že zrovna tato funkce je pro jejich potřeby asi tak užitečná jako stěrače u ponorky? Výuka zeměpisu je pro mě o poznání jednodušší, protože není tak abstraktní a žáci i více reagují. Jedna třída dokonce byla schopná po mém působení na škole správně určit světové strany, což považuji za ohromný úspěch. Opět jsem si konečně vyzkoušel výuku i ve starších ročnících a výuka byla o poznání zajímavější. Tady se mi právě povedlo vytvořit úžasnou hodinu, kde studenti hráli soutěž v týmech a na základě indicií určovali geografické prvky Evropy (já jim poskytoval indicie a skupina, která uhádla správně, dostala bod). Výsledek byl pak zakončeným krátkým opakování na konci hodiny, kde se všechny poznatky shrnuly do jednoho zápisu (respektive nákresu v mapě). Velmi mě překvapilo, jak rychle někteří žáci dokázali vyhledávat poznatky v atlase a rychle je zařadit, a to i přes fakt, že jsem je nijak nešetřil. Jediný problém této aktivity spočíval v tom, že jsem žáky tamní třídy neznal. Stalo se tak, že tam byla skupina, která výrazně předháněla zbytek v získaných bodech, zatímco další skupina nezískala za celou dobu jediný bod (a to i v případě, že jsem jim dal velmi jednoduchý příklad pro hledání v atlase). Ale hlavní je, že jsem přiměl žáky pracovat s informacemi a vyhodnocovat tak správně řešení na základě předložených indicií. Po seznámení s žáky si myslím, že by mohla být tato aktivita o to efektivnější.