Když jsem v podzimním semestru absolvovala praxi nebyla jsem stoprocentně přesvědčená, že učit chci. Nevěděla jsem, jestli mi to půjde, jestli jsem si vybrala ten správný předmět, jestli vůbec zeměpisu rozumím, byla jsem plná nejistoty. Občas jsem na praxi chodila i nervózní a bála jsem se, jak to bude probíhat atd. Tento semestr ale začal úplně jinak. Při první návštěvě školy jsem nebyla nervózní, ničeho jsem se nebála, dokonce jsem se i těšila, že opět získám nové zkušenosti a budu zase o něco lepší než v těch hodinách předcházejících. Můj přístup se ke škole a k učení značně změnil a myslela jsem, že ve škole to bude stejně jako u mě, ale bohužel jsme se zmýlila. Došla jsme na náslechovou hodinu do sedmé třídy a všechno bylo jako v podzimním semestru. Pan učitel, který se snaží udělat zajímavou a zábavnou hodinu zeměpisu a na druhé straně pubertální děti, které zábava vůbec nezajímá a vlastně je nezajímá ani zeměpis. Přístup sedmáků a bezmoc pana učitele mě přiměla nad tím trochu popřemýšlet, zamyslet se nad otázkou proč? Proč je nebaví, z mého pohledu, zábavná hodina? A co by žáky bavit mohlo? Došla jsem k závěru, že zábava, která by nejspíš bavila mě, by asi nemusela bavit děti v sedmé třídě, kteří jsou, opět z mého pohledu, v té nejtěžší pubertě. Aktivita, která baví osmou a třeba devátou třídu pak nemusí bavit třídu sedmou. Jestliže budu učit právě tuhle třídu, tak již vím, že do vyučovací hodiny musím zařadit velmi akční program, abych všechny problémové žáky ve třídě hodně zaneprázdnila a nedocházelo k narušování hodin z jejich strany. Když se na situaci podíváme ještě z druhé strany, problémoví žáci nám pomáhají se nad takovými situacemi pořádně zamyslet a popřemýšlet, co udělat jinak a lépe, aby k tomuto už nedocházelo.