Tento semestr učím v jazykové škole. Ve srovnání se základní školou je tam poměrně dost jiný přístup ke studentům. Respekt mezi studentem a lektorem je naprosto přirozený, žádoucí a očekávaný (minimálně ze strany lektora). Čím to je, že je ten rapport tak diametrálně odlišný? Opravdu je to tím, že si za tu výuku student platí? Na střední škole neměli někteří vyučující k nadávkám pro studenty daleko. Otrávení jsou pak všichni. Ale když stejný student přijde do jazykovky, je to o něčem naprosto jiném. Jako by to chtělo naznačit, že více záleží na vyučujícím než na tom, jaká je třída jako celek, respektive, jaký je ten/ta, co jde nejvíc vidět a slyšet. Jak vnímá, co si může a nemůže dovolit, a jak to méně příjemné na poslech zabalí do hezky vypadající škatulky s mašličkou. Znamená to ale, že si nemůže dovolit být sám sebou? – Neznamená. Je pořád tím, kým je, ale má jinak nastavené „filtry“, možná i reakce, například na chybu. V jazykové škole stačí, aby se student/klient ozval šéfovi, a příští hodinu přijde jiný lektor. To se na základní nebo střední škole zřejmě nestane. Přispívá k tomu přátelštějšímu, otevřenějšímu, uvolněnějšímu, ale přitom ne vždy zcela formálnímu chování vědomí, že stačí říct a lektor bude „bez práce“? Který ředitel základní nebo střední školy vyhoví studentům a vymění vyučujícího, když se jim nezdá? Jsou takové případy, ale častěji se student dočká vysvětlení, proč má učitel pravdu. Nakonec, možná je to výběrový faktor, který dává do jazykových škol vyučující, kteří jsou schopní a ochotní být přátelští, otevření, zdvořilí… a lidé, kteří ví, že s tím mají trochu problém, tam nejdou. Samozřejmě to ale neznamená, že základní a střední školy jsou plné nepřátelských, uzavřených a drzých vyučujících. Například na středních školách to může být obranný postoj učitele a priori, a v osobním kontaktu či jiné situaci je daný vyučující pomalu k nepoznání. A v neposlední řadě se od jazykové školy neočekává, že bude vychovávat. Čímž se tam, možná paradoxně, studenti chovají lépe. Bez pochyb s tím má co do činění skutečnost, že mladý člověk se přirozeněji chová slušněji sám než ve skupině vrstevníků… Ale pryč od úvah nad mladými studenty na základních, středních a jazykových školách. Jednak je to—podle množství faktorů—sotva porovnatelné téma, ale také učím prozatím dospěláky. Je to skupina úplných začátečníků, kteří se prokousávají počátky úrovně A1. Máme čtyři hodiny týdně a od září jsme si vytvořili poměrně dobré vztahy. Přijde mi, že se v hodinách cítí uvolněně, příjemně, a že tam není žádná vážná atmosféra, třebaže trochu formality je potřeba zachovat. Dokáží si ze sebe udělat legraci, a kupodivu k učení se přistupují prakticky stejně jako například středoškoláci: materiály k hodině otevřou večer před výukou. Vadí mi ale, že si s nimi nedokážu úplně hrát jako se žáky ze základní školy. Navzdory tomu, že za hru lodě (procvičení hláskování a číslovek) byli rádi, což je něco, co bych nesl do výuky na základní nebo střední škole s jakousi nejistotou. Od samého začátku obě skupiny chtěly výuku odborné angličtiny. Přijedou cizinci, tak ať se s nimi ve fabrice domluví, co mají dělat a tak. Tvořil jsem vlastní materiály, což bylo časově extrémně náročné. Teprve teď, po zvládnutí jakéhosi základu, přináším do hodin poslechy. A vyčítám si, že podle učebnice jsem mohl jet už dávno. Že pracovní angličtina mohla být důležitá nadstavba k tomu, co se právě probírá. Snad vždycky to jde zakomponovat. A časová příprava na takovou hodinu je nesrovnatelně časově příznivější. Už ne čtyři hodiny přípravy pro jednu vyučovací hodinu. Podívat se do učebnice, promyslet si, co se hodí, co je potřeba předučit, jaké očekávat problémy, připravit se na ně, uvědomit si, co učebnice moc neučí (např. New English File procvičuje především kladné věty a gramatika je tam spíše naznačena, než vysvětlena) a vytisknout extra materiály třeba na konverzaci. Co je ale nejdůležitější, díky této změně v přístupu se mi podařilo zvýšit students‘ talking time. Předpřipravená cvičení umožnila studentům tvořit více smysluplných otázek (např. napůl vyplněná tabulka). A v pracovní angličtině nás neomezuje.