Učit jsem chtěla již od mateřské školy. Vždycky mě k tomu něco táhlo a vzhledem k ráznosti mé povahy bych nikdy nečekala, že srovnat si pořádek ve třídě pro mne bude těžké. Přesto, asi zatím nejnáročnější věcí při praxi pro mne bylo právě vypořádávání se s kázní. Některé děti jsou ale neuvěřitelně neukázněné. Nejen, že nedávají pozor a baví se, ale dokonce někteří experti i běhají po třídě a když je člověk napomene, nevypadají, že by jim vůbec docházelo, že dělají něco špatného. Prvně jsem na neposlušné žáky zkoušela klasické metody jako je napomenout, vyvolat, okřiknout, významně se na ně podívat nebo si k nim stoupnout a pokračovat ve výkladu. Taková řešení nějak významně nepomohla. Dále jsem zkoušela dětem situaci vysvětlit, protože logické vysvětlení by zabralo v mém případě, tak jsem nějak doufala, že když dětem vysvětlím, že bych s nimi ráda dělala spoustu zábavných her a činností, ale že je potřeba i probrat nějakou látku a že když je musím neustále napomínat, ztrácíme čas a pak nám nevybyde prostor na zábavu. Logické vysvětlení ale ve většině případů nepomohlo. To mě mírně zaskočilo, protože jsem očekávala, že každý chce přece dělat něco zábavného, jako jsou hry. Když to nejde po dobrém, tak tedy po zlém, řekla jsem si. Další, co mě tedy napadlo, byla výhružka testu. K mému úžasu se ze dvou třetin třídy ozvaly nadšené výkřiky, že test chtějí. Nevěděla jsem, co si myslet. Proč chtějí psát test, když u minulého testu převládaly trojky, čtyřky a dokonce se to neobešlo ani bez pětek. Od další hodiny jsem si přichystala malý test do zásoby, kdyby bylo třeba. A bylo. Když teda nebylo možné usměrnit třídu, test jsem jim rozdala. Test nedopadl vůbec slavně. Rozhodla jsem se ho teda neznámkovat, pouze za něj rozdat plus a mínus (ve třídě je systém že za 5 plus je jednička, za 5 minus pětka). Místo toho, aby byly ale děti rádi a snažili se chovat lépe další hodinu, bylo vše skoro stejné. Měla jsem jim tedy rozdat pětky? S nekázní jsem se setkala dokonce i v první třídě. Když děti nedokázali vydržet pozornost, říkala jsem si, že je to pravděpodobně tím, že na to nejsou zvyklí. Když ale opakovaně chlapeček vyrušoval a neposlouchal a nedělal, co má dělat, pohrozila jsem, že mu napíšu poznámku do deníčku. To bylo vidět, že chlapeček nechce a vypadal, že se uklidní. Zabralo asi tak na minutu. Řekla jsem tedy, ať mi dá deníček, že napíšu mamince. V tom chlapeček začal plakat, že maminka nerada čte, že zlobí. Začalo mi ho být líto, ale říkala jsem si, že se přece tím nemohu nechat ovlivnit. Přesto jsem mu vysvětlila, že já taky stejně jako maminka nejsem ráda, že zlobí a že maminka nerada čte, že on zlobí a já mu nechci psát do deníčku, že zlobí, ale když to jinak nejde, tak se nedá nic dělat. Další věc, co mě zarazila a přinutila přemýšlet, bylo slovo „čte“, který chlapec použil. Měla jsem pocit, že ta věta má podtext toho, že nejen, že maminka nemá ráda, když chlapeček zlobí, ale i nemá ráda (a pravděpodobně se na něj zlobí), když jí paní učitelka napíše, že chlapeček v hodině zlobí – měla jsem pocit, že maminka se snaží chlapečka naučit, že ve škole by zlobit neměl. To mě příjemně potěšilo, protože ne vždy v dnešní době mají rodiče takový přístup. Často se setkávám s tím, že rodiče si myslí, že jejich dítě určitě nezlobí víc, než je v normě a že to učitelé ve škole vidí moc černě a nespravedlivě.