Jsou to dva týdny, co nám začala Učitelská praxe 1 a já mám pocity jako na houpačce. Chvilkami si říkám, ano, to je přesně to, o čem jsem od malička snila. Práce pedagoga mě bude bavit, je to krásné povolání plné překvapivých dnů. Některé dny mohou být ale tak překvapivé, až se z nich stanou chvilky, kdy si říkám, opravdu je tohle to, co mě bude bavit, naplňovat a zvládnu to vůbec? Od začátku, myslím tím, když jsem se rozhodla pro povolání pedagoga, jsem se snažila nebýt naivní. Nepředstavovala jsem si, že budu celý život učit v perfektní škole, kde budou jen nadaní a poslušní žáci, kde bude mít učitel k dispozici spoustu pomůcek a vlastně půjde vše hladce. Tohle jsem si opravdu nemyslela. O to víc jsem byla asi překvapená, jak špatně jsem vzala, řekněme, první nepovedený den na praxi. Byla to středa, měla jsem za sebou už asi 4 hodiny náslechu z hodin přírodopisu a poprvé jsem šla na hospitaci do hodiny výchovy ke zdraví. Byla to hospitace ve třídě 9. A. Paní učitelka mě už před hodinou varovala, že jsou trošku divocí a hlavně, že je ve třídě 29 žáků, takže není úplně jednoduché tam vyučovat. Po příchodu do třídy jsem šla, jako vždy, se posadit do zadní lavice. Paní učitelka mezi tím zahájila hodinu a hned jsem si všimla skupinky chlapců, kteří seděli ode mě asi ob dvě lavice. Okamžitě jsem si všimla, že šlo o skupinku, kde vládne jeden chlapec. Vládne, tím myslím, že je právě on iniciátorem všech hloupostí a aktivit, které hodinu narušují. Paní učitelka je vůči tomuto chlapci nejspíše už imunní, jelikož ho během hodiny ani moc nenapomínala, což mi přišlo zvláštní. Chlapec hodinu velmi narušoval. Jak říkám, všimla jsem si ho už na začátku, ale to “nejhorší” mělo teprve přijít. Chlapec seděl ode mě opravdu kousíček, takže jsem slyšela vše, co říkal svým spolužákům i co vymýšlel za lumpárny. Asi po deseti minutách od začátku hodiny, když žákům paní učitelka zadala samostatnou práci, se chlapec otočil na své spolužáky dozadu a s pohozením hlavy směrem ke mě pronesl: ,,Nevíte, co je to za piču?”. Bohužel jsem to slyšela dost zřetelně, vlastně si myslím, že to řekl tak nahlas, abych to opravdu slyšela. V tu chvíli do mě vjel neskutečný vztek. Paní učitelka to bohužel neslyšela, takže jsem to nemohla nijak řešit. Celý zbytek hodiny jsem přemýšlela, kdybych byla učitelkou, jak bych to vlastně vůbec řešila? Chlapec nepatřil mezi nejchytřejší žáky ve třídě, takže by mu nějaké zkoušení za trest bylo určitě jedno. Přemýšlela jsem, jak jinak ho potrestat. V tu chvíli jsem si začala říkat, jak je tohle nefér. Jak si mohl něco takového dovolit? A jaktože s tím já vlastně nemůžu nic udělat? Přemýšlela jsem nad touto událostí ještě celý den. Špatné pocity z nevychovaného žáka se ale začaly měnit v pocity ze zklamání sama sebe. Přece jsem musela počítat, že se s takovou situací setkám, jaktože na ni nejsem připravená? Také mě velmi trápilo, že ačkoliv jsem byla ze školy už venku, tak jsem na to myslela i celý večer doma. Zklamala jsem se v sobě samé, že jsem to nehodila za hlavu, ale přemýšlela jsem nad tím pořád. Také mě velmi mrzelo, že jsem za celý den nevymyslela, jak bych žáka mohla potrestat, či jak se v takovéto situaci příště zachovat. Dokonce mě jedna taková věta přinutila přemýšlet, jestli jsem vůbec “stavěná” na to, být učitelkou. Byla to jen jedna věta od chlapce, který se chtěl vytáhnout před svýma spolužákama a mě to takto odrovnalo? Když to teď vidím s týdením odstupem, asi jsem si to vzala až příliš osobně. Nejvíc mě na tom všem mrzí, že jsem se nezklamala v žácích, od těch jsem to asi čekala, ale že jsem zklamala sama sebe. Takových situací a mnohem horší bude určitě ještě hodně. Jsem s tím smířená a odhodlaná se proti takovým problémům postavit. Možná bylo tohle mé selhání způsobeno jen tím, že jsem čekala, že to přijde, jen jsem to nečekala tak brzy.