1. Hodiny českého jazyka a literatury Paní učitelka je velice zkušená, na škole je skoro čtyřicet let. Na můj vkus je její chování hodně formální, až nadřazené, odtažité. Žáci musejí být naprosto potichu, dělat jen to, co se jim řekne. Jednu hodinu začala tím, že jim vynadala za výsledky písemek, známky probírá veřejně před všemi žáky, což mi nepřipadá správné, protože vím, jak to může pro někoho být ponižující či stigmatizující. Je patrné rozřazení tříd do kategorií oblíbené – neoblíbené, což je pro mě velice nespravedlivé vůči žákům. Chtěla bych se tomuto vyhnout, protože jsem měla pocit, že žáci v neoblíbené třídě se ani nesnaží pracovat, jsou otrávení, znudění, nemají zájem, proč by se snažili, když to stejně nemá cenu. Také jsou v jednotlivých třídách tzv. oblíbenci, kteří jsou vyvoláváni, chváleni, a potom někteří, kteří jsou jen káráni. Myslím si, že by se učitel měl alespoň pokusit aktivovat všechny žáky, snažit se je zapojit do hodiny, namotivovat je, aby se hlásili. Zatím jsem v hodinách žádné motivační techniky neviděla, ani žádné zajímavé, obohacující metody. Paní učitelka často položí žákovi otázku, ale nedá mu prostor odpovědět, zamyslet se, nenavede ho tak, aby na odpověď přišel sám, a buď odpoví sama, nebo vyvolá někoho jiného. Přijde mi, že tím toho žáka okamžitě ztratí, už se dále nesnaží, nepřemýšlí, nezapojuje se, nezeptá se, když tomu nerozumí, opíše si jenom paní učitelčinu odpověď a dále se nudí. Paní učitelka má svůj zavedený řád a systém – nadpis napsat touto barvou a dvakrát podtrhnout, opravy se píší zelenou propiskou, je-li to pastelkou, už je zle. Myslím si, že tímto lpěním na maličkostech ztrácí čas, který by mohla využít na nějakou oživující aktivitu. V hodinách se pracuje převážně s učebnicí a pracovními sešity. Já bych rozšířila pracovní materiály i o jiné texty, cvičení, nabídla žákům také jiný pohled na věc, jiné zpracování konkrétního problému. Také bych dala více prostoru žákům, aby mohli diskutovat, hledat řešení, projevovat a odůvodňovat své názory, spolupracovat, navzájem se obohacovat atd. Při opravách slohových prací jsem dostala instrukce, ať si je pouze pročtu, opravím případné chyby a napíši „véčko“. Podle mého názoru by se hodnocení slohové práce mělo skládat z dvou částí. Ta první by hodnotila nápaditost, kreativitu žáka, ta druhá gramatické a interpunkční chyby, stylistické nedokonalosti atd. Je potřeba je vést k odpovědnosti za svůj psaný text, vysvětlit jim, že proto se učí těžkou mluvnici, aby byli schopní napsat dobře cokoliv, co budou chtít, a když si nejsou s nějakým jevem jistí, ať si ho vyhledají, nebo ať ho nahradí jiným. V hodině literatury probírali nejstarší české písemnictví a četli ukázku církevního textu. Podle mého názoru tomu žáci vůbec neporozuměli, nepochopili, o čem čtou. S takovým textem bych pracovala daleko více, do hloubky, snažila bych se ho žákům přenést do modernější doby, aby sami hledali podobné situace ze svého života, diskutovali bychom, vysvětlovali si jednotlivé významy. Tato hodina jim naprosto nic nepřinesla, žádné poučení, zamyšlení, vůbec nevěděli, jak ten text uchopit. Absolvovala jsem už dvě tandemové výuky, v první jsem sama paní učitelce nabídla, jestli bych mohla do procvičované látky doplnit podobný jev, v druhé hodině mě paní učitelka pověřila, abych zkontrolovala domácí úkol. Snažila jsem se s žáky o různých možnostech výsledků diskutovat, pokud si nevěděli rady, tak je navést tak, aby na to přišli sami. Myslím si, že se mi to na poprvé docela povedlo. 2. Hodiny hudební výchovy Viděla jsem zatím pouze dvě hodiny, přičemž první byla ve třetí třídě. S dětmi bych více zpívala (dělali jedno rozezpívání a jednu píseň), nechat je, ať si k tomu zatancují, použijí ruce, nohy, půjčit jim jednoduché nástroje, udělat hodiny atraktivní, zážitkové, zábavné. Dívali se na představení Péťa a vlk, aby si procvičili barvu jednotlivých nástrojů. Podle mého názoru to bylo naprosto nepřiměřeně těžké k jejich věku. Nemohli sledovat jednotlivé nástroje, neboť vždy jich hrálo více. I já jsem měla problém poznat, co je to za nástroje. Pochybuji, že např. vědí, jak vypadá fagot nebo hoboj, natož aby vnímali jejich zvuk. Postavy v představení se vyjadřovaly tancem a byly charakterizovány hudbou, což pro tak malé děti je velice nepřehledné, nesrozumitelné, nezáživné. Také to představení bylo poměrně dlouhé, takže i ti nejšikovnější žáci, kteří se snažili sledovat děj, ke konci už ztráceli pozornost. Většina z nich si na pokyn paní učitelky kreslili zvířátka, která tam vystupovala. Takže cíl, aby si procvičili hudební nástroje, nebyl naprosto naplněn. Jako hlavní problém této hodiny však považuji konflikt, ve kterém se paní učitelka hrubě provinila na jednom žákovi. Paní učitelka se neseznámila s pravidly, která platí v jejich třídě, začala na něho křičet, kárat ho a byla velice nepříjemná. Ostatní děti spolužáka začali hájit, že neudělal nic špatně, že to tak ve třídě dělají. Paní učitelka místo toho, aby se mu omluvila, uznala chybu, tak mu ještě vynadala, že jí to měl říct, jak ona to může vědět, když učí jinde a takto spor ukončila. Základním pravidlem je se vždy seznámit s pravidly třídy, kde učím. Svým chováním tomu žákovi velice ublížila a obávám se, že také na velmi dlouho dobu (možná i napořád) ztratila jeho úctu a chuť pracovat. Další hodina proběhla v šestém ročníku. Líbilo se mi rozezpívání, které bylo založené na zhudebněných krkolamech. Zpívali jednu píseň a poté se učili novou (Pase ovčák ovce). Podle mého názoru se nemusely zpívat všechny sloky, neboť se tím ztratilo spoustu času. Také bych zvážila, zda bych nevolila modernější písně (argument, že ji paní učitelka zpívá skoro čtyřicet let, opravdu nepovažuji za přesvědčivý, proč ji mají zpívat). Nechala bych je vybírat, ať si donesou noty, texty písní, které se ji líbí, abychom jimi mohly prokládat to penzum povinných lidových písní, které by měli znát. Zvláště v hudební výchově bych žáky nechala, aby se projevili, aktivně se zapojili svými nápady, uvolnili se, vyjádřili emoce, vkus, tvořili atd.