První hodiny mé praxe jsem započala náslechy, později jsem však chtěla být aktivnější a s vyučující jsem se domluvila, že si na následující hodiny sama připravím nějaké aktivity. Ofotila jsem si z každé třídy učebnici a látku, kterou žáci zrovna probírali a doma jsem vytvořila různé křížovky, hry, například bingo, také gramatická cvičení a slovíčka z jejich lekce v učebnicích. Dala jsem si s tím velmi záležet a potěšilo mě, že mě paní učitelka pochválila poté, co jsem ji tato cvičení představila. Nicméně, když jsme přišly do třídy, řekla mi ať se posadím dozadu. Myslela jsem si, že chce s žáky ještě něco sama probrat a později v průběhu hodiny mi je přenechá. Po tom, co s žáky udělala mnou vytvořené cvičení, jsem pochopila, že jsme se zřejmě špatně domluvily. Ve výuce jsem si netroufla ji přerušit, tak jsem ji nechala tato cvičení s žáky udělat. Poté jsem jí v kabinetu znovu vysvětlila, že bych měla být aktivní v hodinách v průběhu mé praxe i já, a že jsem ta cvičení s žáky chtěla udělat sama. Do další hodiny mě posadila vedle chlapce se speciálními potřebami, protože mu ten den nepřišla jeho asistentka. Stále jsem si nepřišla dostatečně zapojená do výuky, alespoň jsem ale pomáhala někomu, kdo mou pomoc opravdu potřeboval. Každé cvičení jsem mu musela znovu vysvětlit, kontrolovat ho, překládat s ním věty, aby jim dostatečně rozuměl nebo mu psát zápis nové látky do sešitu, či zakládat pracovní listy do jeho portfolia, protože ani to sám nezvládal. Další cvičení, která jsem si doma připravila, zůstala nevyužita, protože jsme je ten den neprošli, a po týdnu už žáci brali jinou látku. Ze začátku byla tedy těžší organizace s vyučující, co se domluvy týče. Nakonec jsme se shodly, že si nastuduji látku na další hodinu, dohodla jsem se s ní, co a jak probrat a odučila jsem celou hodinu. Asi jsme se toho zprvu obě obávaly a paní učitelka mi nechtěla přenechat její hodinu, ale nakonec vše proběhlo bez problémů. Nyní si vždy dopředu rozdělíme, co, a která z nás v hodině s žáky probere, či zda odučím celou hodinu já. Poté si řekneme, co bylo dobré, a co je zase potřeba příště udělat jinak a lépe. Občas se také domluvíme na nějaké speciální aktivitě, kterou vedeme spolu. Jedna z nich nám ale nedopadla tak, jak jsme si představovaly. Stalo se to v třetím ročníku, kde jsme společně vylepily barevné lístečky po stěnách a nábytku, na kterých byly napsané anglické věty, např.: „I am fine, thank you.“ Nebo: „I am 5 years old.“ apod. Jedna z nás měla číst nahlas tyto věty česky a děti měly chodit po třídě a hledat danou větu anglicky. Ze začátku se to zdálo jako dobrý nápad, děti ale začaly být velmi soutěživé, běhaly po třídě, praly se o lístečky, či celou dobu stály u jednoho a čekaly, až ho přečteme. Došlo dokonce i k pláči. Shodly jsme se na tom, že příště tuto hru raději vynecháme, nebo ji lépe promyslíme. Většina ostatních aktivit nám, k mé radosti, dopadla velmi hezky.