Byla jsem poprvé na náslechu přímo ve škole (minule jsme byli v galerii). Děti dostaly od pana učitele nové zadání. Měly natírat čtverečky papíru barvami, ze kterých budou dělat koláž. Na tomto úkolu se měly naučit pracovat s barvou a rozetřít ji rovnoměrně. Pan učitel posoudil, jak dobře to natřely, některé pochválil, někteří to museli udělat znovu. Všimla jsem si, že děti jsou otrávené, když to musely dělat znovu. Moc je to asi nebavilo, bylo to hodně na přesnost. Normálně dělají víc kreativnější úkoly, ale myslím si, že je dobré někdy zadat takovýto úkol, naučí je to být zručnější. Co mi po nějakém čase začalo vadit byl nepořádek v učebně výtvarné výchovy. I pan učitel mi o tom říkal, že o tom ví, ale nemá energii to řešit. A tak se různě po stolech válejí stohy výkresů, papírů, zbytečností. Je tam spoustu věcí co by se dalo vyhodit. S panem učitelem jsme seděli za stolem potrytým papíry a děti mu nosily natřené, často ještě mokré čtverečky papírů aby zhodnotil jak dobře to udělali. Vyskládaly je na kousíček stolu, kde bylo volno. Každý měl nějaký dotaz a po čase to bylo dost únavné. Pan učitel musel pořád odpovídat na nějaké otázky. Tak jsem aspoň odhrnula část papírů, aby bylo víc místa na hodnocení. Každý na konci hodiny přinesl čtverečky a pan učitel zapsal známky. Překvapilo mě jak často musí pan učitel křičet, když chce něco sdělit celé třídě. Ve třídě je celkem hluk při práci. Myslím, že bych nezvládla všechny takto překřičet, nemám tak silný hlas. Během hodiny se stalo, že si někdo vzal ručník na utírání rukou a utřel s tím barvy. Pan učitel překřičel třídu a vysvětloval děckám, že to nemůžou, že si potom nemají do čeho utírat ruce. Chtěl, aby se přiznal ten, kdo s ručníkem utřel barvy. Nikdo se samozřejmě nehlásil. Jeden chlapec ho potom vzal a začal ho prát ve dřezu. Zaujalo mě, že i když křik pana učitele budil respekt, nebylo to v afektu nebo zuřivosti, křičel jen proto, aby ho všichni slyšeli. Když se na něco ptal tak řekl i proč to chce vědět, vždycky dětem vysvětlil jeho motivy, o co mu jde, proč to má být tak a ne jinak. Po obědě jsem přišla na náslech na odpolední vyučování osmáků. Pan učitel mi říkal, že je to problémová třída – nejsou dobrý kolektiv . To se mi potvrdilo už při začátku hodiny, kdy pan učitel vysvětloval zadání. Pořád mu skákali do řeči, nadávali si a pan učitel je musel pořád napomínat a umravňovat. Bylo to víc o řešení osobních sporů než o výtvarce. Byla jsem z toho trochu v rozpacích, nelíbilo se mi, že se nedokážou uklidnit, byla to otrava pro mě to poslouchat. Pan učitel to zvládal dobře. Bylo to hodně náročné. Všimla jsem si skupinky dívek co stály stranou a byly úplně potichu. Bylo mi jich líto, že musí pořád poslouchat nějaké hádky a že ti ostatní spolužáci je zdržujou a musí kvůli nim trpět. Něco podobnýho jsem sama měla na základce, takže jsem chápala jak se asi cítí. Při práci to už bylo lepší. Celkem samostatně pracovali. Jedna slečna v kolektivu byla taková hodně upovídaná a často vyvolávala hádky. Jednomu spolužákovi čmrkla barvou na obličej a dostala za to poznámku. Měla pořád nějaké keci i na pana učitele. Byla hodně výrazná v tom kolektivu. Říkám si jak bych zvládla takovou žačku ? Bojím se, že bych nebyla tak duchapřítomná a nad věcí jako pan učitel. Celou hodinu se pořád něco řešilo, ale něco i vzniklo dokonce. Během toho co děti malovaly jsem si povídala s panem učitelem o třídě, o učení, o tom jak to zvládá. Bylo to přínosné, ale často jsem nevěděla co na to říct. Ze školy jsem odcházela s rozhodnutím, že na základce nechci učit. To spíš na Zušce, nebo nějakým volnočasovým centru, kam chodí děti co je kreslit baví a nemusí se tam tolik řešit nějaké vztahy a problémy. Pocit jsem měla z toho divný. Je to pro mě jiný svět.