V době, kdy píšu tento 2. reflektivní deník, mám uţ téměř splněnou svou učitelskou praxi na gymnázium. Za ten měsíc mám víceméně samé hezké záţitky. Ve všech třídách, do kterých zatím docházela, jsem se nesetkala s ţádným větším problémem. Ţáci se mnou normálně komunikují, bez problémů plní zadané úkoly, v sextě a septimě nemusím nikoho napomínat, v sekundě fungují „fígle“ na zklidnění. Jenţe tento týden jsem šla poprvé učit do kvinty. Na začátku března byli totiţ na horách (14 dnů) a v druhé půli března měli hodiny přesunuté na jiný den v týdnu, kdy ve škole nejsem. Za ten měsíc jsem si toho o téhle třídě vyslechla dost. Zvláště i proto, ţe moje provázející paní učitelka na češtinu je jejich třídní. Rozhodně to není nejhorší třída na škole, ani z hlediska známek, ani z hlediska chování. Ale také nepatří k těm lepším. Jsou stále ve věku, kdy má puberta hlavní slovo a nemají nejmenší problém ignorovat vyučující. V kvintě jsem měla jednu hospitační hodinu, abych viděla, jak na tom jsou a oni si na mě taky mohli trochu zvyknout. Kdyţ jsem viděla, jaký rozruch moje přítomnost vzbudila, děsila jsem se tohoto týdne, kdy si budu muset stoupnout za katedru a komunikovat s nimi. Navíc mi provázející paní učitelka oznámila, ţe přijde aţ v polovině hodiny, protoţe musí jít za panem ředitelem. Snaţila jsem se zachovat si chladnou hlavu, připravila jsem se na všechny situace, které mě napadaly, ţe by mohly eventuálně nastat. Nadechla jsem se a šla do třídy. To, jak celá hodina probíhala, mi naprosto vyrazilo dech. Všichni se chovali naprosto úţasně! Tématem hodiny byl rozbor ukázky z díla Romeo a Julie od Shakespeara. Nejenom ţe studenti nádherně komunikovali (a to sami, bez vyvolávání!), ale jejich odpovědi byly správné. Ihned pochopili, na co se jich ptám, nemusela jsem nic vysvětlovat, mnohdy jsem ani nedokončila otázku a uţ se někdo hlásil s tím, ţe asi ví odpověď. V druhé části hodiny jsem jim povídala o Shakespearově ţivotě, zajímavostech a přiblíţili jsme si některá další díla. Celou dobu všichni poslouchali, ptali se, smáli se. Když jsem po hodině s paní učitelkou všechno rozebírala, shodly jsme se na tom, ţe se musel stát zázrak. V jejích hodinách s nimi prý také problémy nejsou, ale ostatní vyučující se poměrně často stěţují. Paní učitelka se mi dokonce svěřila, ţe kdyţ do třídy zhruba v polovině hodiny přišla, tak se lekla, ţe si spletla učebnu, protoţe slyšela hlasy a smích. Bůh ví, čím to bylo, ale jsem kaţdopádně velice ráda, jak celá hodina proběhla. Můţu tedy s klidným srdcem konstatovat, ţe mám na své praxi neuvěřitelné štěstí na skvělé třídy, respektive skvělé studenty. Uvidím, co přinese příští týden.