V průběhu pololetí, a tedy i mé praxe, narážím na stále nová pozitiva ale i negativa. Jako pozitivní vidím právě to, že jsem se svými studenty strávila již vcelku dost času a jsem teď schopná jim připravovat hodiny stále více na míru. Také vidím pokrok, který dělají. To je podle mě jedna z věcí, která učitelům dává nejvíc síly, aby setrvali ve svém povolání a aby je tato nelehká práce stále bavila. Zároveň se mi také líbí, že jsme si již společně v hodinách českého jazyka vytvořili příjemné klima a studenti tak nemají strach vypouštět své nápady do světa. Fascinuje mě, jak jsou některé jejich myšlenky inspirativní, jak dovedou přemýšlet nad světem i svým bezprostředním okolím (často si říkám, dokázala jsem to v jejich věku také?), často dokáží i velice vtipně a výstižně reagovat na své okolí. To, co jsem v předchozích řádcích zmínila, bych si s sebou chtěla nést po celou svou učitelskou kariéru v hlavě, abych nezapomněla, že i já se od studentů mohu hodně přiučit a že nechci být v budoucnosti ten, kdo by jejich myšlenkám v rozletu přistřihával křídla. Na druhou stranu kolem mě vyvstává i počet negativních situací. Jako nejtěžší z nich v současnu hodnotím mezilidské vztahy. Uvědomuji si, že si člověk nemůže rozumět s každým. Přesto mám pocit, že v jedné třídě negativní vztahy mezi studenty navzájem, hlavně ale mezi jednou studentkou a mou osobou silně ovlivňují průběh hodin. Právě problém silné antipatie mezi mnou a danou studentkou (která je „vůdčí osobností“ ve třídě) mě trápí nejvíc. Chovám se k ní stejně jako k ostatním, snažím se s ní komunikovat. To, že tento vztah ovlivňuje dění v celé výuce jsem si uvědomila, až když jednou chyběla. Tato hodina byla velmi uvolněná, třída spolupracovala nad očekávání dobře a nevznikaly žádné nepříjemné situace. Jak jsem tedy zmínila, od této hodiny si uvědomuji, že vztah učitel-žák ovlivňuje třídní klima víc, než bych chtěla, zároveň ale bojuji s otázkou, jak takový problém vyřešit… Toliko k praxím z českého jazyka a literatury. Na praxi z dějepisu si znovu uvědomuji, že pociťuji ten samý problém, co v předchozím semestru na praxi – nevidím ve svých hodinách smysl, a tedy mě ani nebaví. Když se připravuji na tyto hodiny, trvá mi velmi dlouho, než dám dohromady přípravu, se kterou bych byla spokojena. Beru tuto část jako nutné zlo, kterým musím projít, než dojdu do bodu, ve kterém mě hodiny dějepisu začnou bavit (doufám, že to bude stejné jako s českým jazykem, kdy mé „nechtění“ změnilo ve chvíli, kdy jsem začala stabilně učit). Na druhou stranu si v hodinách uvědomuji, jak je příjemná práce se studenty z nižšího gymnázia, jelikož ještě nejsou zavaleni pochybnostmi nad tím, co říkají a jsou tudíž mnohem víc otevření a hraví. Díky tomu si stále nejsem jistá, jestli bych v budoucnu chtěla učit spíš na střední, nebo na základní škole – tuto svou vnitřní otázku uvádím na závěr jako něco, co je pro mě velmi pozitivní, jelikož to znamená, že si nezavírám žádné dveře už během studia.