5. C je dost náročná skupina. Oliver je dyslektik, co sotva čte česky, chlubí se, že má tatínka z Anglie, ale ten s nimi nežije. Jakub Má maminku učitelku angličtiny, všechno umí, zná, machruje a potřebuje se předvádět. Maruška přišla z jiné školy a učebnici, ve které jsou ostatní v půlce ještě ani nezačala. Nikol a Ema často sprostě nadávají a hádají se s klukama. Benda je naprosto demotivovaný, testy má v pořádku, ale jen tak leží na lavici a nudí se. Ostatním práce nevadí, ale stěžují si na hluk a není je slyšet. No a teď co s tímhle. Na jednu vyučovací hodinu se v podstatě musejí chystat celkem 4: Marušce, Jakubovi, Oliverovi a ostatním. Samostatně jsou všichni zvladatelní, ale ne pohromadě. Moje první interpretace byla, že se nudí, angličtina není zábavná, nemají motivaci. Zkoušeli jsme kreslit komiks, spojovat obrázky, nacvičovat rozhovory, doplňovat texty k písničkám. Nic z toho se neosvědčilo. Vždy pracovala tak půlka, ta, kterou zrovna tahle aktivita baví, zbytek se ani nesnažil tvářit, že se snaží. Ok, když to nejde po dobrém, zkusíme to po zlém, říkala jsem si. Nečekané známkování taky nevyšlo, Jakub má vždycky všechno správně, Oliverovi jsou známky naprosto jedno. Tak teda domácí úkoly. Oliver je zase neplní, ostatní tak sem tam. Může se stát, že to občas vážně nejde po dobrém a je špatně to zkoušet po zlém? Co když děti nerespektují hranice a ani o to nemají zájem? Jak moc být přísná a přitom spravedlivá? Jak s nimi tedy pracovat? Jak trestat zlobivé, a přitom nedělat útrapy hodným? Po zvážení jsem se rozhodla dávat trestné úkoly na známky. Máš moc energie? Pracuj. Pracuješ? V pohodě. Závěr? Uvidíme.