Když si vzpomenu na úplně první týden na škole, mám z toho husí kůži. Celý ten týden bych zpětně popsala slovem „zahlcenost“. Všichni učitelé do mě sypali informace veškerého rázu – jaké používají učebnice, jaké mají metody, techniky, kde je co, jak se používá informační systém EduPage, jaké papíry musím zařídit, jak postupovat v různých situacích atd. Byla jsem celý týden neuvěřitelně vyčerpaná, bolela mě hlava a oči a říkala jsem si, že tohle asi nepůjde. Snažila jsem se nastudovat si učebnice, ale všechno se mi to zdálo poměrně abstraktní, nevěděla jsem, jak to uchopit. S dalším týdnem ale přišlo zlepšení. Poté, co jsem se poprvé setkala s dětmi, všechno se začalo zdát konkrétnější a uchopitelnější. Po první hodině jsem byla nadšená, hlavně asi kvůli tomu, že jsem to prostě zvládla – že jsem nekoktala, nestyděla se a nečervenala se, ale že v momentu, kdy se děti posadily, jsem začala hrát to učitelské „divadlo“ před tabulí. To pro mě bylo v ten okamžik hodně důležité, protože jsem si proklepla sama sebe, jak budu v takové situaci jednat. Co mě ale pořád udivuje je to množství informací, které musí učitel nosit v hlavě. První týden se hodně mluvilo o žácích se speciálními vzdělávacími potřebami. Každý učitel si dostal za úkol si dohledat, kterých jeho žáků se to týká a nastudovat si daná specifika, což se mi teď zpětně už jeví jako logické, ale z pohledu nováčka, je to celkem obsáhlá věc. Co si podle mě mnoho lidí neuvědomuje, je fakt, že je učitelská profese nesmírně hektická, což jsem částečně zjistila už na praxi na bakalářském studiu, kde jsou společně s mojí provázející učitelkou poletovala po celé škole z patra do patra, rychle kopírka, rychle toto, rychle ještě tohle vytisknout, rychle dozor, rychle zpátky do kabinetu pro učebnici… Teď, když učím, to samozřejmě není o moc odlišné. Pro nerozhodného člověka, jako jsem já, je toto tempo poměrně velká výzva, protože učitel musí za den udělat desítky malých rozhodnutí a musí je udělat co nejrychleji. A jelikož děti sledují každý náš krok, jsou tato rozhodnutí stále pod drobnohledem. Nad čím hodně přemýšlím, je to, jestli nemám svoje morální hranice posazené příliš nízko. Teď doufám, že to nevyzní nějak zle! Jde ale třeba o zapomínání – sama jsem strašně zapomnětlivý člověk a deadliny jsou mým největším nepřítelem. Jako učitelka ale musím být důsledná a dodržovat domluvená pravidla – která se třeba na zapomínání úkolů vztahují. Nebo když kluci pronesou nějaký vtip, který je trochu sprostý, tak se vlastně spíš taky uchechtnu.. Vím, že jako učitelka bych měla být morálním vzorem, ale potom na chodbě někoho pozdravím slovem „Dobrý“ (návyk z práce za barem, kde se víceméně všichni tak nějak znají..). Asi to není největší problém, jaký mě může postihnout, ale je mi jasné, že se to pojí s následnou důsledností. Bohužel jsem na to ale příliš flegmatická..