Když jsem přišla tento týden na praxi, zjistila jsem, že v jedné z hodin přírodopisu píší žáci písemku na celou hodinu. Jejich učitel říkal, že mu přijde zbytečné, abych tam chodila, že se mi pokusí najít něco jiného, co bych mohla dělat než půjdu na další hodinu. Pomáhala jsem tedy jiné učitelce přírodopisu opravovat písemky, ale nakonec místo opravování jsme celou dobu strávily povídáním. Byl to pro mě opravdu přínosný čas, který i zpětně vnímám velmi pozitivně a myslím, že jsem se díky tomu i více sblížila s dotyčnou paní učitelkou, která je mojí provázející pro praxi v předmětu Člověk a zdraví. Mimo jiné jsme se bavily o školách v přírodě a celkově o školních výletech. O tom, jak se takový výlet organizuje, a že vše je vlastně hlavně na třídním učiteli. Zmíněná paní učitelka je momentálně třídní deváté třídy a je si vědoma všemožných rizik, které mohou v průběhu různých výletů nastat. Sama zavzpomínala na to, jak na výletě v prváku na střední šli v noci s kamarádkami tajně do města – teď ji děsí, že by něco takového udělaly její holky ze třídy. Říkala, že s nimi například nechce jet do chatek, ale raději je bude mít všechny v jedné budově, jelikož se jí to zdá bezpečnější. Přijde jí lepší, když budou přebíhat z pokoje do pokoje než z chatky do chatky. Co na tomto osobně považuji za důležité a oceňují na paní učitelce je to, že se dokáže vžít do žáků a představit si sebe v jejich věku. Velmi se mi líbí její celkový přístup k dospívajícím dětem. I během výuky s nimi jedná většinou s respektem, otevřeně a nechová se k nim jak k „malým dětem“. Další věcí, nad kterou jsem se během posledních praxí zamýšlela, jsou mobily. Na „mé“ základní škole mají žáci mobily během výuky i o přestávkách zcela zakázány. Pokud ho někdo používá, porušuje tím školní řád a mobil mu je do konce dne zabaven. Mobily jsou podle mě věčným tématem nejen ve školách, ale i v dalších organizacích, které pracují s dětmi a mládeží. Z vlastní zkušenosti z pozice vedoucí skautského oddílu vím, že není jednoduché najít způsob, jak na jednu stranu učit děti s mobilem pracovat s rozmyslem a na druhou stranu nespadnout do toho, že výrazně narušují průběh programu/výuky. Zajímavé je, že na táboře jsme nechaly dětem prostor, ať si samy zvolí pravidla týkající se používání mobilu a ony samy se rozhodly, že jej nesmí během dne používat. Zamýšlím se nad tím, jestli je úplný zákaz mobilů ve škole řešením. V mém ideálním světě by škola měla učit děti pracovat s mobilem uvážlivě, aby samy dokázaly odhadnout míru jeho používání a byly si vědomy toho, jaké to má negativní i pozitivní důsledky. Samozřejmě chápu, že je to nesmírně těžký až nereálný úkol, který se týká celkové výchovy. Sama se k zákazu mobilu na základních školách přikláním, ale nebráním se jejich smysluplnému a cílenému zapojování do výuky. Zaujalo mě, že ve spoustě třídách druhého stupně (nejsem si jistá, jestli ve všech) je kulečník nebo fotbálek, který mohou žáci z oné třídy o přestávkách hrát. Když jsem se jednoho z učitelů ptala, kde vznikl nápad na to, že se kulečníky pořídí do tříd, tak mi řekl, že to souviselo právě se zákazem mobilů. Tyto hrací stoly byly prý pořízeny s myšlenkou, aby se žáci o přestávkách nenudili, když teda nemohou používat ty mobily. Můj osobní názor na to je víceméně pozitivní a nevidím důvod proč by kulečník nebo stolní fotbálek nemohli o přestávce hrát, ale nepodceňovala bych děti v tom, že by se bez mobilu nedokázaly samy zabavit i jinak.