První výuku mám úspěšně za sebou. Zvládla jsem je poměrně se vztyčenou hlavou. Dojem jsem na žáky podle p. učitelek udělala takový, že i „neposluchači“ začali alespoň na chvíli dávat pozor a aktivně vnímat, dokonce se i podílet na výuce. Poměry na OA ve Veselí jsou vskutku žalostné. Studenti školu již od prvního ročníku navštěvují jak „noty na buben“, nepravidelně, jen tehdy, když se jim chce, nebo když je nečeká žádná aktivita. Mezi nimi se samozřejmě najdou i světlé výjimky, za které jsem skutečně vděčná, protože i oni jsou vděční za každou pochvalu, za každou možnost dovědět se něco nového. Ovšem první případ je na škole daleko častější. Provázející učitelky si z toho již nedělají těžkou hlavu, ale já ano, protože v pátek je účast (spíš neúčast) okolo 35 % z celkového počtu žáků ve třídě. Zbytek, který se uráčil i v pátek se do školy dostavit dělá, jako by tam nebyl, a snaží se přežít bez jakékoliv účasti. Mrzí mě to, protože právě v pátek mám vlastní výuku já. Zatím mi trvá skutečně dlouho se na hodinu připravit. Snažím se přípravy dělat svědomitě a záživně i pro žáky tak, aby se v hodinách nenudili a něco si i dokonce z hodin odnesli. Na této škole vyjdou ovšem veškeré mé snahy vniveč. Příkladem může být mnou naplánovaný projekt k 15. březnu. Vznik protektorátu, druhá světová válka, Velkoněmecká říše, nacismus, Hitler. Tato klíčová slova zaujmou alespoň většinu i těch neaktivních studentů. Projekt jsem měla vskutku precizně nachystaný, příprava na samotné vyvrcholení, čili jakýsi fyzický výstup z tří hodinové práce, vyžadovala i aktivitu žáků. Nechtěla jsem po studentech nic složitého. Již předtím byli rozděleni do skupin a v nich shromažďovali daný materiál k projektu. Na cílovou hodinu bylo ovšem nachystána jen slabší polovina skupin k zadané prezentaci toho, co se za blokovou výuku naučili. Samozřejmě, že už je znám, a tak jsem si pro jistotu nachystala i náhradní plán, kdyby náhodou. Začala tvorba fyzického projektu na nástěnku. Chtěla jsem, aby se kreativně vyžili, zapojili svou fantazii a udělali ze svých přinesených materiálů koláž. Studenti, kteří si materiály „zapomněli“ ode mne byli dostatečně napomenuti, a bylo jim zadáno, aby si materiál, který měli přichystat, dohledali pomocí mobilů, případně internetu a splnili tak svůj úkol v hodině. Neodpustila jsem jim nepřipravenost a svým příspěvkem se stejně museli zaobírat. Za tento svůj čin jsem byla pochválena. Konečný výstup z projektu dopadl poměrně dobře, jen mě zamrzelo to, že z mé původně plánované koláže, která zaujme každého procházejícího, byla koláž ze stroze nalepených papírů na větší papír. Snažila jsem se je korigovat, ovšem chtěla jsem, aby to byl především jejich výtvor, jejich vizitka. Tak práci zhodnotila i provázející učitelka a stále mi kladla na srdce, že pro ně je dějepis pouze podřadným předmětem, který si nezaslouží jejich pozornost. Se stejnou třídou mám zkušenost i v českém jazyce. Naprosto odlišnou. Opět výuka v tak málo oblíbený den – v pátek, pátou hodinu před obědem. Jen když zmíním tato specifika, každému je jasné, že ať učitel dělá, co dělá, nemá šanci uspět. Ovšem mé zkušenosti (učila jsem zde v tuto hodinu asi 4x) jsou jen pozitivní. Přemýšlela jsem, čím to může být. Zda předmětem, probíranou látkou či skutečně vědomím, že maturita z českého jazyka a literatury je nemine? Nejvíce pravděpodobným se mi jeví poslední z nabízených. Atmosféra v těchto hodinách je uvolněnější, studenti skutečně mají zájem o učivo, aktivně spolupracují i jinak v dějepise „spící brouci“. Na škole se cítím fajn. Provázející učitelky jsou vskutku úžasné, rády mi radí, probírají se mnou ochotně vše, co mě zajímá. Jediné, co mi kalí pohled na školu je výše zmiňovaná docházka některých studentů. Ovšem na to jsem já, i provázející učitelky krátké. Na škole se mi nejvíce líbí, že je vše uvolněné, studenti mají speciálně upravené třídy do U, což podporuje diskuzi, i učitelé jsou velmi vstřícní ke komunikaci se studenty. Oproti mému prvotnímu strachu bych si již po těchto zkušenostech dovedla představit zde učit. Přišla jsem na to, že i na střední škole je možné si se studenty v hodinách hrát, tvořit projekty a podnikat nejrůznější exkurze. Ale na gymnázium bych si asi stále ještě netroufla. Mé vědomosti zatím nedosahují na to, abych s klidným srdcem mohla jít na prestižní gymnázium. Bála bych se, že někteří studenti by mě svými znalostmi předčili, a to si jako učitel každou hodinu dovolit nemůžu. Na obchodní akademii to sice taky není „to pravé ořechové“, ale stále pro mě přístupnější.