Na hodinu, kterou jsem učila před týdnem v jedné soukromé škole, se můžu objektivně podívat až s odstupem času. Jednalo se o poměrně nepříjemnou zkušenost, kterou však nyní hodnotím jako přínosnou. Hodně nad ní přemýšlím, vracím se k ní a konzultuji ji s lidmi z oboru. Zmíněná škola se dost liší od škol běžného vzdělávacího proudu. S paní učitelkou jsem si od začátku moc nesedla, zastáváme jiné hodnoty, názory a postoje k výuce i k žákům. Nyní už jsem se se zkušeností vyrovnala, ale po odučené hodině jsem měla sto chutí odejít z oboru. Vyučující mi neumožnila žádný náslech a ani mi neřekla, že výuka probíhá netradiční formou. To jsem zjistila až po náslechu u šesťáků. Nedokázala jsem ale určit o jakou alternativní metodu se jedná. Od začátku jsem měla pocit, že se mě učitelka chce co nejrychleji zbavit. Dokonce mi nabídla, že mi vše podepíše, i když praxi nesplním. To jsem však odmítla. Chtěla jsem získat nové zkušenosti. Se třídou jsem absolvovala dvě půldenní exkurze. Všimla jsem si, že žáci jsou neukáznění, neposlouchají, nespolupracují s lidmi na pracovištích a nejsou schopni plnit zadanou práci. To mě však od učení neodradilo. Připravila jsem si hodinu na téma Vztahy – přátelství, kamarádství. Nebylo tam moc výkladu, žádná prezentace, převážně různé aktivity. Přípravu jsem vyučující poslala s týdenním předstihem. Po příchodu do kabinetu, jsem slyšela, jak učitelka žákům říká, že první hodinu budou mít „nějakou hodinu VkZ se studentkou, která si to chce zkusit, a pak už se nemají bát, má nachystaný klasický blok, kde nebudou nic psát. Má nachystané filmy a práci na PC a mobilech“. To už jsem tušila, že bude zle. Vzhledem k tomu, že na škole nezvoní, byl problém už jenom žáky dostat do lavic. Někteří seděli u PC, které mají ve třídě a odmítali je opustit. Sedět vydrželi průměrně asi tři minuty, poté se opět vydali něco řešit po třídě. Už jen to mě vyvedlo z míry, obvykle očekávám, že ve škole se sedí v lavicích, když neřeknu jinak. O nějakém pozdravení či normálním úvodu hodiny nemohla být řeč. Děti mě brali spíš jako spolužačku, ale to se po takovém úvodu nemůžu divit. Když se mi jakž takž podařilo hodinu uvést a zadat práci, zjistila jsem, že skoro nikdo nemá papír, ba ani pero. S tím jsem moc nepočítala. Po minutě chaosu vzduchem létaly rozdané jmenovky i pracovní listy ve formě vlaštovek apod. Žáci mě absolutně nebrali na vědomí, už vůbec ne jako autoritu. Zadanou práci plnila jedna dvojice holek, zbytek se bavil, chodil po třídě, překřikoval se a dělal vše jiné než zadanou práci. Získala jsem dojem, že žáci nemají žádné mantinely. Vzhledem k absenci zvonku lze hodinu začít pouze řvaním a to není můj styl. Ať jsem se snažila sebevíc, žáci nebyli schopni pracovat ani s krátkým textem, nedokázali se chvíli soustředit na jednu věc a už vůbec neměli zájem nějak spolupracovat. Po konci hodiny jsem byla poměrně frustrovaná a přemýšlela jsem nad tím, co jsem udělala špatně. Moje přípravy jak na hodiny ve škole, tak na tábory a kroužky většinou fungovaly (aspoň u většiny dětí). Tady se ale s úspěchem nesetkalo víceméně nic a u nikoho. Myslím si, že svou roli sehrálo mé představení. Z toho žáci podle mě získali dojem, že to se mnou mají přetrpět, a pak budou dělat to, co vždy. Možná, kdyby mě učitelka formálně představila (byť jako studentku), aspoň trochu by mi to pomohlo. Pořád se sama sebe ptám, co jsem měla udělat jinak. Příště se určitě lépe informuji o škole i průběhu vyučování. Jaké lepší aktivity vymyslet, to mě ale nenapadá. Vím, že i s neukázněnou třídou se dá pracovat, ale takový chaos jsem opravdu ještě nezažila. Nečekám, že mě někdo praxí povede za ruku, ale aspoň částečně by se nám provázející učitelé mohli snažit pomoci. Učitelka byla v průběhu hodiny vedle v kuchyňce. Po hodině mi řekla, že hodina neměla smysl, byla hrozná, žáci byli sprostí, neukáznění a nevěděli, co mají dělat. Že jsem jí to krásně připravila a teď se jí bude bezvadně učit (ironie). Nemohla jsem se ubránit pocitu, že mi to udělala trochu schválně. Asi jsem se jí od začátku nelíbila, i když věděla, do čeho jdu, vůbec mě neupozornila, že žáci nejsou zvyklí na klasickou výuku. Měla jsem pocit, že mě v tom chtěla „vymáchat“, ať si něco na začátek zkusím. Ve výsledku mi řekla, že u nich je to ještě dobré, a že na státní škole „mě sežerou“. Z toho jsem byla celý den špatná, držela jsem to v sobě, mrzelo mě to a cítila jsem se k ničemu. Když jsem hodinu vylíčila kamarádkám, hodně mě podržely. I podle nich hrál roli přístup učitelky k celé mé praxi. Alternativní školy neodsuzuji, ale tady u nás zastáncem moc nejsem. Podle mě se vše dělá napůl a cílem není ani pomoc pomalejším. S odstupem času si říkám, že tak strašné to s učením snad nebude. Jsem ráda, že jedna nepovedená hodina mě neodradila a že mám chuť stále pokračovat. Právě naopak. Teď aspoň vím, že příště až někam půjdu, vydupu si náslech nebo aspoň informace o třídě. Její kritiku jsem samozřejmě odkývala. Na mou otázku ohledně přípravy odpověděla, že ji nečetla. I kdyby ji četla, nepředpokládám, že by se obtěžovala s nějakou zpětnou vazbou. Já jen nechápu, proč někdo takový svolí k tomu, být provádějící učitel na praxi. Ze státní školy mám skvělé zkušenosti i z různých tříd, učení mě bavilo a zatím mě nesežrali (i když jsme brali šelmy).