V pondělí opět přicházím do hodiny francouzštiny se zásobou aktivit. Děti k jazyku nemají moc vztah a hodiny je moc nebaví, proto se snažím vymýšlet a hledat aktivity, aby aspoň nějakým způsobem trochu pracovali. Příprava mi trvá déle a připravuji si více cvičení, avšak dopředu již vím, že cvičení nestihneme. Cvičení se snažím střídat a zaměřuji je na probíraná slovíčka a gramatická pravidla. Také se snažím, aby si i samy něco našly v textu, který jsme již dělaly například v učebnici. I přesto, že jsem poměrně unavená a v této třídě není jednoduché zaujmout děti a vůbec je nějak přivést k tomu, aby trochu pracovali, přicházím do hodiny s úsměvem a snažím se trochu energie přenést i na děti. Nejprve jsem děti pomocí vylosovaných papírků rozdělila do skupin… na což asi nejsou děti moc zvyklé… nevím. (Podle vyučující francouzštiny jsou skupinová cvičení fajn, ale pak se nic nestihne… moc s tím nesouhlasím, stejně když dostanou nějaký úkol v hodině, tak jej plní minimálně ve dvojici, protože si radí či opisují jeden od druhého.) Děti dostaly do skupinek úkol a nejrychlejší měly slíbenou jedničku za aktivitu. Z počátku tato aktivita vypadal slibně, ale bohužel v jedné skupině se sešli žáci, kteří neměli nejmenší zájem úkol plnit, a tak spíše působili jako rušivý element. Skupinky jsem obcházela a snažila se je povzbudit tím, že je to 1 „zadarmo“, navíc jsme tuto aktivitu už jednou společně dělaly tak už věděly o co jde. Skoro po celou hodinu byl ve třídě hluk, a s narůstající hlasitostí jsem na hlase přidávala také já a zároveň jsem se snažila hluk usměrňovat. Nejsem zvyklá pracovat s žákovskou knížkou a kázeňským bodováním, proto při uklidňování třídy „nevyhrožuju, že jim zapíšu body“. Další cvičení dopadly hůře, jednalo se o jednoduché mapky (zaslechla jsem, že jsou hezké, což mě potěšilo) a přesto, že jsme si zopakovaly výrazy k tomu potřebné, děti absolutně nespolupracovaly (možná to považovaly za trapné…). Zároveň mě trochu „vypekla“ technika ve třídě, kdy jsem měla namyšlené cvičení. I mně postupně ubývala energie a chuť ještě něco dělat. Pomalu jsme se prokousaly cvičeními a stihly jsme přibližně 1/3 mého plánu. Naopak hodina ve čtvrtek probíhala klidněji, ale mně už značně ubyly síly (nevyspání, povinnosti spojené s fakultou, příprava na hodiny ZŠ). Na zahřívačku jsem zvolila procvičení slovíček spojené s házením balonku. Tato aktivita se ukázala jako nejefektivnější a jsem ráda, že alespoň něco trochu uspělo, pomáhá mi zapojit všechny. Ačkoli spočívá v naprosto jednoduchém opakování, děti si na tento způsob docela zvykly, a i žák s individuálními potřebami se lépe zapojí a mohu jej ocenit přede všemi. Po celou dobu, co v této třídě učím, právě s tímto žákem nemám v hodině nejmenší problém i v situaci, kdy chybí jeho asistentka. (U tohoto žáka mě vyučující upozorňovala, že v takové situaci zlobí.) Co jsem při první vlastní hodině zjistila, ve spojitosti s komunikací s tímto žákem, je potřeba mu jasně říci, co po něm chci, i když cvičení děláme už nějakou chvíli. (Nestačí jej pouze vyvolat, v takovém případě se žák spíše domnívá, že ho napomínám „že si má něco zapisovat“) V tomhle ohledu mám ze situace radost a budu se dále snažit jej více zapojovat do dění v hodině. V celku hodina byla klidnější, i proto, že chyběli nejrušivější žáci. V hodině jsem zabavila nějakou tu žákovskou knížku, jen „pro ten pocit, že jim může něco hrozit“, ale body jsem neudělila. Taky jsem si všimla, že samovolné přesazení žáků hodně mění jejich chování v hodině, ty holky, které se normálně zapojovaly a dobře spolupracovaly a měly i znalosti, se nyní chovaly hůře a nedávaly pozor. Únava se na mně trochu podepsala, a tak jsem začala z nepozornosti dělat chybky, což mi na autoritě moc nepřidalo. Za chyby jsem se omluvila a opravila se (nevím, jestli je to správně…asi jsem měla více zdůvodnit). Zaslechla jsem i nějakou trochu drzou poznámku, na kterou jsem mohla reagovat ihned, či po zapsání na tabuli, na to ale už reagoval jiný spolužák, tak už jsem tuto situaci v hodině přešla. Avšak v té chvíli/ v té hodině jsem nepřišla na správnou reakci, ta mi „docvakla“ bohužel až když jsem odcházela ze školy a mohla si situaci promyslet.