Byl čtvrtek odpoledne a já jako obvykle čekala před kabinetem na moji provázející učitelku němčiny. Přišli za mnou kluci z 6. A a ptali se, zda budou psát písemku a pokud ano, tak z čeho. Poslední hodinu němčiny měli supl a tu předposlední jsem je učila já. Co si pamatuji, nic jsem o písemce neříkala a co si pamatovali oni, tak o písemce neříkal ani supl. Šla jsem tedy za provázející učitelkou a zeptala se na písemku a snažila se přimluvit, že o tom většina třídy nic neví. A popravdě jsem o tom nevěděla ani já, i přesto, že chodím na každou hodinu němčiny v 6. A. Paní učitelka mi odpověděla, že to věděli moc dobře. Po zvonění jsme přišly do třídy a paní učitelka se ptala žáků, na co tedy mají psát. Když většina z nich nevěděla, zvýšila na ně hlas, jak je možné, že si nepamatují, z čeho se píše písemka, že to už říkala několikrát. Celé třídy mi bylo tak nějak líto. Být na jejím místě, zeptám se alespoň paní asistentky, zda nemá náhodou napsanou nějakou poznámku o písemce. Jak jsem si už všimla, paní učitelka je povahy, že vždy musí mít pravdu, i když to celá třída vidí jinak. Před tím, než začala diktovat zadání písemky všem řekla: ,,a písemku bude opravovat paní učitelka Eva, takže piště čitelně. Já jsem na vaše písmo zvyklá, ale pokud to paní učitelka nepřečte, škrkne vám to a máte chybu. Když budete špatně číslovat slovíčka a ona se v tom nevyzná, tak vám to hned škrtne.“ Jo, díky, tak teď mě mají všichni určitě hned radši, pomyslela jsem si. Během písemky se jedna holčička rozbrečela. Nebylo to poprvé, proto mě to nijak nepřekvapilo. Paní učitelka si neodpustila poznámku: ,,Kači, byla jsem tvoje třídní 3 roky a tolerovala jsem ti to. Teď jsi v 6. třídě, tak si myslím, že už bys toho mohla nechat, už nejsi malý dítě.“ Holčička jen přikyvovala, ale plakala pořád dál. Ani se ji nedivím, po zbytek hodiny se na ni všichni spolužáci otáčeli. Myslím si, že by bylo lepší, aby si s ní paní učitelka promluvila po hodině a neřešila to před celou třídou.