V rámci praxe jsem se dostala do různých ročníků. Nejvíc mě ovšem zasáhla a v paměti utkvěla třída 8. B. Během praxe – vlastní výuky jsem se do této třídy dostala zatím jenom dvakrát. Každopádně první setkání bylo pro mě naprosto děsivé (vsuvka: odstupem času mi vlastně nepřišlo vůbec děsivé, ale hodně inspirativní, přínosné). Už jak jsem se přibližovala po zvonění ke třídě, slyšela jsem nepředstavitelný řev, děcka vyběhávaly ze třídy, lítaly ze třídy mikiny apod. Mimo to jsem také slyšela řev paní asistentky, která ve třídě působí. (vsuvka: Pocity? Bezva, jdu do vyučování opožděně, nezvládla jsem to, jak bude vypadat asi celá hodina, co si pomyslí paní asistentka, hlavně klid, ty to zvládneš, jen pokračuj ke třídě). Do konfrontace jsem se raději nepouštěla, vlastně jsem ani nevěděla, o co se jedná (vsuvka: vlastně to nevím do teď, nějak jsem se zapomněla zeptat, jak jsem hodně rychle utíkala po zvonění ze třídy). Každopádně ani můj příchod je nezastavil a neztišil (vsuvka: super, čtvrtek 4. hodina, mé hlasivky už jsou vypovězené, určitě to budě velmi přínosná hodina). Co mě hrozně překvapilo, s jakým zájmem chodili k tabuli (vsuvka: ne vždycky se tedy trefili do správného, no spíš jen málokdo se trefil do správného – ale to nic nemění na to, jakou radost z toho měli, když jsem je vyvolala. Byl to pro mě šok, v ostatních třídách totiž nikdo nechtěl chodit k tabuli a už vůbec, že by se hádali o to, kdo tam půjde dřív. Každopádně proč mně tato třída utkvěla v paměti a zaujala? Strašně zvláštní třída (vsuvka: nemyšleno špatně, ale ani dobře, prostě zvláštní), která dělá nepředstavitelný bordel, vzájemně si nadává, v hodině ruší, řve, je skoro nevzdělavatelná (vsuvka: s nadsázkou řečeno). No, ale co mě úplně dostalo do kolen, když jsem náhodou potkala dvě holky z oné třídy, asi o hodinu až dvě později na chodbě. Zastavily se u mě, usmály a řekly: „Děkujeme paní učitelko“ a pokračovaly dál po chodbě. To v sobě ještě pořád živě nosím a snažím si vzpomenout a pochopit v čem jsem je tak zaujala. Každopádně, co si z toho odnáším? Že ať už jsem takovej či makovej, je dobré vždy přistupovat ke každému bez předsudků a hledat na něm to dobré (vsuvka: i přesto, že to prostě někdy vůbec nejde, a když se přibližujete ke třídě, tak slyšíme: „ty debile, vrať mi to!“, nebo „bacha, už jde“), neboť nikdy nevíme, co si od nás žáci převezmou a čím budeme pro ně inspirativní.