Dnes jsme měli praxi. Se svojí spolužačkou, která dělá praxi na stejné škole jako já, jsme dnes vedly vlastní hodinu. Byla jsem zvědavá, jak se nám to povede, protože jsme si vybraly (jak říká naše provázející učitelka) „problémovou“ třídu. Třída je to velmi zvláštní, avšak vybraly jsme si ji záměrně, abychom zjistily, jak si v takové třídě povedem. Při hodinách, kdy jsem byla v této třídě na náslechu, mi ti žáci nijak hrozní nepřišli. Provázející učitelka nám sdělila, že do této třídy pravidělně chodí pracovníci z diagnostického ústavu a komunikují s dětmi. Po dnešní zkušenosti už vím proč. Ve třídě jdou jasně vidět vztahy mezi žáky. Na naši vlastní hodinu, kterou jsme dnes měly, jsme se se spolužačkou setkaly půl hodiny předem, abychom si vše stihly připravit. Připravily jsme si pro studenty práci s hudbou ve skupině, a tak jsme žákům poskládaly lavice do 3 kruhů po 8 místech. Chvíli před zvoněním se do třídy začali pomalu scházet žáci 6. třídy. Viděli rozmístění lavic a ani je to nijak zvlášť nepřekvapilo a někam se posadili. Pak přišel (už od pohledu) „kápo“ třídy. Vtrhnul tam bez pozdravu a hned se vrhnul na svoji spolužačku se slovy: „Vypadni, to je moje místo.“ A sunul si lavici pryč. Na to jsem mu řekla, ať se uklidní a sedne si jinam, že je stejně potom rozsadíme. Bylo na něm vidět, že by mě nejraději poslal někam, ale zmohl se jen na odpověď, že ho to nezajímá a lavice je jeho. Hned jsem věděla, že s ním budou problémy. Musím se přiznat, že jsem z něj měla i respekt, protože to byl docela „řízek“ a tvářil se, jako že nemá problém mi jednu natáhnout. Samozřejmě provázející paní učitelka byla u toho a krom nějakého napomenutí vlastně nic moc z její strany neproběhlo. Nechaly jsme to s kolegyní teda být. Hned ze začátku jsme se spolužačkou měly menší problémy a to v tom, že místo cca 27 žáků jich přišlo asi jen 15. Samozřejmě jsme počítaly, že nedojdou všichni, ale dvanáct žáků je moc. Žákům jsme vysvětlily téma hodiny, co po nich vlasně chceme a ukázaly jim nějaké příklady, aby to lépe pochopili. Je pravda, že občas nám do toho provázející učitelka vztoupila a radila nám. Například, že když pracujeme s hudbou, bylo by lepší zhasnout světla. V tu chvíli jsem si toho ale nijak zvlášť nevšímala. Žáci začali pracovat. Samozřejmě, jak už jsem dopředu předpokládala, ne všichni. Takže jsme žáky se spolužačkou obešly a snažily se s nimi mluvit individuálně a nějak je k práci motivovat. Což si myslím, že se nám i povedlo. Bohužel jsem si všimla, že žáci nejsou zvyklí na nějakou delší aktivitu a nejraději by měli vše hotové za pět minut a pak volno, což jsem viděla i při svém náslechu. Takže pokaždé, když nám dohrála písnička, měly jsme menší problém je uklidnit. Občas jsem i zvýšila hlas, což si ale myslím, že je v pořádku. V průběhu práce, jsem si všimla, že ten „kápo“ třídy má papír vedle sebe a spí na lavici. Později jsem se dozvěděla, že se ho dokonce provázející učitelka zeptala, že když je tak unavený, jestli nechce jít domů. Bohužel přiznávám, že já jsem s ním nic nedělala, neměla jsem asi odvahu se s ním hádat, stejně by to skončilo tak, že by mě neposlechl.V průběhu celé naší dvouhodinové výuky jsme musely s kolegyní několikrát improvizovat. Myslím, že jsme si poradily a hodinu jsme dotáhly do konce. Na závěr hodiny, jsme poprosily žáky, jestli se najde nějaký odvážlivec, který by nám o svém výtvoru chtěl něco říct. Byla jsem překvapena, že se našly asi tři dívky, které předstoupily před třídu a mluvily. Potom nám ještě anonymně napsali na kousek papíru hodnocení. Napsaly jsme jim na tabuli body, na které jsme chtěly aby nám odpověděli. Chtěly jsme vědět, jestli se jim naše připravená aktivita na hudbu líbíla, nelíbila a proč. Pak také jestli raději pracovali samostatně, nebo ve skupině. Některé odpovědi mě mile překvapily a udělaly mě radost. Kdybych to měla shrnout, mám toho plnou hlavu a je toho tolik, že jsem některé věci asi zapomněla zmínit. Ne, že bych z této zkušenosti byla nějak špatná, to ne. Ale vzbuzuje to ve mně pocity, které pomalu ani neumím vyjádřit. Spíše než na hodnocení naší aktivy teď myslím na to, jak na mě působili ti žáci a hlavně jak na to reagovala paní učitelka. Bohužel ta autorita tam žádná není. A ti žáci to ví, a proto si dělají co chtějí. Samozřejmě, myslím, že ta provázející učitelka je strašně fajn, ale má to hodně těžké, protože si nejspíš nenastavila žádná pravidla a co si budem povídat, když ten žák mluví sprostě, řve po třídě a je agresivní, nemůžeme k němu přijít a 10x ho potichu prosit aby toho nechal. Také jsem měla chvíli pocit, že jsem tam na ty žáky uplně sama a to ve chvíli, kdy jsme je třeba potřebovaly ztišit a moje kolegyně jen stála a koukala. Nechci ji nijak shazovat a žalovat na ni, to v žádném případě, jen jsme v tomto každá uplně jiná. Byly jsme něco jako „zlej a hodnej polda“. Jinak jsme se myslím skvěle doplňovaly a popasovaly se s tím nejlépe jak sme jen mohly. Jsem zvědavá na další zážitky. Zdá se, že mě toho na škole ještě spoustu čeká. Včara jsem totiž byla při náslechu svědkem krádeže školního Ipodu. Určitě to bude ještě zajímavé..