Přemýšlím, čím bych asi začala v mém druhém reflektivním deníku. Zážitky z praxe si snažím urovnat v hlavě vždy, když odcházím ze školy. Začnu tedy situací, která se stala ještě při náslechu. Každou hodinu literatury má jeden nebo více žáků referát na knihu, kterou si sami vybrali a přečetli. Dívky si většinou nosí moderní romány a kluci často volí něco snadnějšího jako je Deník malého poseroutky. V sedmé třídě si jeden chlapec přinesl Honzíkovu cestu. Referát prezentoval velmi hezky, ale hodnocení paní učitelky nebylo pozitivní. Vzít si na referát v sedmé třídě Honzíkovu cestu bylo pro ni nepřípustné a brala to jako výsměch. Mně osobně bylo chlapce docela líto. Nevypadalo to jako výsměch. Co ale vypadalo jako výsměch byl referát v osmé třídě, kdy chlapec přinesl knihu Jak krteček ke kalhotkám přišel. V knize byly téměř jen obrázky a textu bylo vážně málo. Celá třída se mu smála a bylo vidět, že i on se tomu vysmívá. Když to paní učitelka začala řešit, proč to udělal, řekl, že věci do školy se mají dělat pouze ve škole a od čeho jiného by ta škola byla, a že svůj volný čas nehodlá trávit školou. Sama jsem v hlavě přemýšlela, jak bych tuto situaci řešila. Jak přinutit někoho číst, když nechce. Zadávat žákům referáty, aby mi pak v hodině dělali takové věci. Na minulé praxi měli žáci čtenářské dílny. Mně osobně se ten nápad líbí, ale jako pozorovatel jsem viděla, že pro některé žáky je to jen hodina „volna“. Je tedy těžké nějak žáky zaujmout knihou. Z referátů bych přešla k vlastní výuce. První hodina byla úžasná. Ve slohu jsme stavěli s žáky věže z novin a byla u toho vážně legrace. Kluci se mě snažili podplatit, aby vyhráli a nakonec z toho vznikly velmi hezké slohové práce. Tento dobrý pocit vystřídal, ale hrozný pocit z další hodiny. Ve třídě plné osmáků jsme měli probrat Krále Lávru. Pracovali jsme s textem ve skupinkách a jedna skupinka, která byla složena ze čtyř kluků a jedné holčiny vůbec nechtěla spolupracovat a kluci „házeli“ úkoly na spolužačku. Neustále jsem je musela napomínat a dokola vysvětlovat, co mají dělat. Bylo to pro mě hodně unavující a byla jsem nešťastná, že jedna skupinka mi ničí celou hodinu. Další týden jsem pro ně měla nachystanou hru, ale do té třídy jsem šla se strachem. Hodina ale proběhla opravdu dokonale. Nikdo neměl řeči, že něco nechápe, všichni pracovali, nikdo na nikoho naházel úkoly. Nemohla jsem tomu ani uvěřit, že to proběhlo tak pohodově. Pocit štěstí, pohody, nadšení a optimismu mi vydržel celý den. Doufám, že i další hodiny v této třídě budou probíhat stejně.