Vzhledem k tomu, že jsem na praxi na stejné škole, jako v minulém semestru, je to pro mě jednodušší. Už se dobře orientuji na škole, znám zdejší učitele i žáky, které učím. Nemohu říci, že by mě neměli čím překvapit, ale aspoň už trošku vím, co od nich mohu nebo nemohu čekat, a i přípravy jsou pro mě jednodušší. Vím, do které třídy si připravit delší přípravu, protože se jedná o speciální třídu osmáků, kde má každý z žáků specifické poruchy učení a vzhledem k tomu, že hodina výchovy ke zdraví u nich probíhá v úterý šestou vyučovací hodinu, je skoro nadlidský výkon vyvinout u nich nějakou aktivitu, konverzaci nebo alespoň zájem o probírané téma. Prostě tam sedí, poslouchají a mě a už se vidí na obědě nebo někde před školou. To čtvrteční osmáci, ti mi dávají zabrat. Jsou hrozně ukecaní, občas nevím, jestli je probírané téma tak zajímá nebo jen soutěží v tom, kdo se mě zeptá na víc otázek. Minulou hodinu, co jsem u nich učila, to bylo jiné, příšerné. Vůbec se nechtěli zklidnit, dělali hrozný „bugr“, pořád se dohadovali, nadávali si, vůbec nechtěli spolupracovat. Dokonce je nezklidnilo ani to, že jsme psali test (neohlášený), který kupodivu dopadl velmi dobře. Co je velmi těžké, je však stihnout splnit hodiny, které musíme odučit a strávit ve škole. Vzhledem k tomu, že máme svůj rozvrh na fakultě, ve většině předmětů povinnou docházku a praxe nám nechce skoro nikdo omlouvat. Například výchova ke zdraví se učí třikrát týdně a aby to bylo ještě těžší, žáci mají neustále nějaké exkurze, sportovní akce nebo prázdniny. Musím říct, že praxe v tomto semestru mi dává opravdu zabrat.