Tím, že jsem letos praxe absolvovala na jazykové škole měla jsem příležitost vyzkoušet si jiný a individuální přístup a větší volnost ve výuce angličtiny. Tento přístup více vyhovoval jak mně, tak mým studentům. Na individuální výuku v jiném slova smyslu jsem měla možnost nahlédnout také v alternativní škole „Ježek bez klece“, kam jsem se dostala na náslech v rámci předmětu „Jak na stereotypy ve výuce“ a považuji ji za dost podstatnou. O této návštěvě bych se také ráda zmínila i když během pouhého jednoho dne lze těžko pochytit vše podstatné. Díky mým průvodcům z řad dospělých i dětí (první velký rozdíl, ve škole nejsou učitelé a žáci) jsem se však seznámila se základními funkcemi školy a byla jsem velmi překvapená naučenými rytmy dětí – ranní zvoneček a porada o programu dne, nabídka „předmětů“, rada, společný úklid školy a rozloučení. I když se škola snaží dodržovat podstatné části a výstupy stanové RVP snaží se zároveň, co nejvíce přiblížit přístupu „unschoolingu“. Jak jsem psala již v předchozím deníku, často se setkávám s lidmi, kteří jsou nespokojení s výukou jazyků na školách v ČR, Ježek bez klece je pak reakcí na celý vzdělávací systém. I když škola může působit velmi netradičně pro většinu lidí přicházejících zvenku, já jsem se s jejími přístupy do značné míry ztotožňuji, zároveň však chápu možná rizika takovéto školy a na ty jsem narazila i při své návštěvě. Jedná se o školu, kde je dohromady asi 30 dětí od 6 až do 15 let a jednou z myšlenek školy je také to, že se děti navzájem učí od sebe, a nikoliv pouze od dospělých, což vnímám jako velmi přirozený proces. Děti jsou také zodpovědné za své vlastní učení a sami si volí, co se budou učit a také kdy a spolupodílí se na tvoření pravidel školy. Škola tvoří komunitu spolu s rodiči, a i ti se značně podílí na vzdělávání svých dětí i když například domácí úkoly jsou zcela dobrovolné. Atmosféra školy je přátelská a vizuální stránku si tvoří sami děti, může tedy působit trochu neupraveně pro oko dospělého. Tyto principy mi přijdou zcela reálné a věřím, že kdyby se jich více aplikovalo i na běžnou povinnou docházku na státních školách bylo by méně nespokojených studentů i učitelů. Samozřejmě chápu, že konkrétně tato škola funguje také díky tomu, že rodiče dětí jsou podobného smýšlení a sdílí názor na výuku svých dětí. Zároveň jsem se také na této návštěvě školy dozvěděla, že děti, které do tohoto systému přicházejí později, přecházejí z běžných škol, potřebují mnohem více času, aby se adaptovaly a začaly přejímat zodpovědnost za své vlastní učení. Přijde mi teď trochu smutné, že školy, které jsou pro děti nejvíce přátelské a otevřené se nazývají alternativními. Přitom právě tyto školy dětí motivují k učení a reagují na jejich přirozenou touhu po učení. Jsou to také jediné školy, kde děti opravdu můžou ovlivnit co se naučí a nikdo jim nediktuje, co a kdy musí vědět. Vybavuji si teď také svou návštěvu na Pilton College v Barnstaplu v Anglii, kam jsem zavítala před rokem. Tato anglická škola, byť státní a tradiční mi do jisté míry evokuje právě alternativní školy u nás. Těžko se porovnávají dva různé vzdělávací systémy, ale právě na této škole jsem se setkala například s volitelnými předměty pro žáky, což na našich základních školách není vůbec běžné, na středních školách se již občas dá zvolit například jazyk a na gymnáziích zaměření, skutečnou volnost ve výběru předmětů však nabízí až vysoké školy. Přitom je tolik dětí, které mají talent nebo jsou šikovnější na jiné věci, než na jaké je kladen důraz ve škole. Když dám příklad konkrétně na hodiny angličtiny, opět se mi vybavuje hned několik různých škol a náslechů, snad na každé praxi jsem se potkala s tím, že mi provázející učitel nezapomněl připomenout, kterým konkrétním dětem ta angličtina nejde, jako kdyby se sami učitelé snažili od tohoto faktu distancovat a snad dokonce upozorňovali, že to to není jejich chyba. Pravda v některých případech se skutečně jednalo o děti zápasící s angličtinou, v jiných se však jednalo „pouze“ o žáky, kteří potřebovali více pozornosti.