Na úvod bych se chtěla lehce zmínit o tom, jak jsem do školy šla poprvé když jsem měla schůzku s panem ředitelem ohledně organizace praxe atd. Byla jsem velmi mile překvapená jak příjemný a milý ke mně byl, protože do té doby jsem měla takovou představu, že si všichni ti učitelé budou říkat, že tam na mě nikdo není zvědavý. Naopak pan ředitel mě ujistil, že jsou rádi, že mě tam mají, i pro některé učitele je to zkušenost, navíc jsem tuto základní školu jako malá navštěvovala, tak je to pro mě takový návrat do domácího prostředí. Dokonce jsem dostala knihu o chování žáků, kterou pan ředitel sám napsal. Ze školy jsem odcházela s velmi příjemnými pocity, byla jsem spokojená a začala se na praxi těšit. Dneska ve škole to ale bylo hodně různorodé, některé děti, jako šesťáci, jsou hodné a aktivní, jiná třída, jako devítky, nezvládnutí deváťáci. V každém předmětu se chovají jinak, jednou jsou v angličtině potichu, možná proto, že se bojí mluvit, nevím, každopádně při hodině dějepisu v jejich rodném jazyce jim teda pusa jela o všem možném, jen ne k tématu. Paní učitelka je uměla okřiknout a poradit si s nimi, ale přivedlo mě to na myšlenku, budu toho schopná já? Začala jsem přemýšlet, co je vlastně na učení to nejtěžší. Naplánovat hodinu? Vyložit látku? Stoupnout si před třídu? Mít trpělivost? Odpověď je asi komplexní. Nicméně jsem se tak nějak přenesla od strachu z toho, že musím žákům vysvětlit např. příčiny války k tomu, jak si asi poradím s tou nekázní? Až ze mě bude ostřílený mazák, tak to bude něco jiného, jenže co si počnu teď během praxe? Vím, že mi učitelé řekli, že se nemám bát na žáky zvýšit hlas, aby mi věnovali pozornost nebo dokonce pohrozit či dát poznámku. Už si představuju situaci, že přijdu se super naplánovanou hodinou a místo toho zůstanu stát před tabulí jako pecka, protože ze mě budou mít srandu a bude nám chybět vzájemný respekt, protože jsem pro ně někdo nový a uteču ze třídy s brekem. Musím pracovat na tom nedát na sobě znát nejistotu a hlavně na trpělivosti! Myslela jsem si, že jsem se jí už naučila v práci, ale to jsem se hodně spletla. Situace se ale lepší, řekla bych. Týden po napsání předchozího odstavce jsem sebrala odvahu a v hodině angličtiny se postavila vedle paní učitelky a zkusila si s třídou pracovat sama. Upřímně, nervozita pracovala na plné obrátky už v noci, kdy jsem se budila a přemýšlela, jestli na to mám nebo nemám. Byla to hned první vyučovací hodina, navíc ve spojené třídě, kde bylo asi 27 dětí, na výuku jazyka žádná sranda. Neměla jsem ani moc čas konzultovat mnou připravenou aktivitu s učitelkou, ale šla jsem do toho. Jaké bylo moje překvapení, když se mnou děti doopravdy spolupracovaly! Odpovídaly mi, byly samy zvídavé. Tak jsem si řekla, že na tom tak špatně nebudu a na zítřek mám naplánovanou další warm-up aktivitu. Za týden si ale možná troufnu vzít si celou hodinu, začíná mě to bavit. Ne každá třída je neukázněná… A ta která je, s tou se musíme taky naučit pracovat.