Byl jsem na hodině zeměpisu v 6. třídě a ještě dvě hodiny potom mi to hlava nebere. Žáci se už 4. hodinu věnují zeměpisné síti a dosud tomu nerozumí. Stačí, aby se jich učitel zeptal kde je na mapě jih, a někteří jsou zcela ztraceni. Jak je možné, říkám si, že to neví? Jak je možné, že při zadávání úkolu učitelem nedávají pozor a pak klidně dvacet minut jsou schopni dělat jiné cvičení na úplně jiné straně v učebnici? Jo, přesně to se mi stalo. Učitel vrtěl hlavou a já jsem už na dva žáky sedící u okna a s hlavami dutými jako bambus téměř křičel. Říkám si, je ten problém ve mně? Ještě teď se cítím z hodiny, ve které jsem měl zatím jen náslech zcela vyčerpán. Hlava mi to nebere. Učitel rezignoval a v kabinetě se mi svěřil, že tato dvojice žáků prostě v hodině sedí a dělá jen to, co sama chce. Tedy pokud ti dva vůbec poslouchají pokyny učitele. Říkám, si jestli mám snad já takové nároky. Pochybuji nad sebou a zuřím. To byla i má generace na takové úrovni? Má s tím něco společného ta slavná inkluze? Přemítám si těch pár zásadních momentů z dnešního vyučování v hlavě. Trápí mě to. Jasně, kdyby šlo o zeměpis pro pokročilé, neřeknu ani ň. Ale aby žačka v 6. třídě netušila, kde je jih? Bojím se, normálně se bojím další hodiny. Učitel mi ukázal, že už je asi čtyři hodiny s učivem ve skluzu, ale že toto je jedna z nejdůležitějších znalostí pro život a že se nevzdá. To mi dává naději. Na druhou stranu jsem s ním šel do kabinetu, kde praštil přípravou o stůl a vyjádřil se několika sprostými slovy. Normálně bych to odsoudil, ale dnes to chápu. Vidím, že problém není jen ve mně. Někdy je to na palici a jde vidět, že to i učitele trápí. Dopadnu takto také? Nevyhořím? A znovu je tu ta nálada, kdy si říkám, jestli na to mám. A kdo za to může? Já? Učitel? Děti? Jejich rodiče? Můžeme se tu obviňovat navzájem, ale to asi nebude ta správná cesta. Další učitelka přišla do kabinetu a říká „2 x jsem jim řekla, napište si nadpis. Za chvíli se mě půl třídy zeptalo, jestli je dnešní hodina bez nadpisu. Já se jen otočila k tabuli a bouchala hlavou o tabuli v beznaději“. Na jednu stranu jsem se smál, všichni se smáli, jak to bylo vtipné. Na druhou strnu je to znovu beznaděj a obava co mě to vlastně čeká v budoucnu. Neprojeví se u mě náhodou díky takovým zkušenostem syndrom vyhoření? Neukončím tuto kariéru hned na začátku? Pocity se ve mně mísí a nedokážu přesně zformulovat co se to ve mně vlastně děje. Možná s odstupem času přijdu na to, jak tyto zážitky ventilovat. Možná přijdu na to, jak se s takovými dětmi nezbláznit a třeba je i něco málo naučit. Naděje umírá poslední. Tato práce je posláním, není to o platu. Ale je i mým posláním? Po dnešku nevím. Ztratil jsem tu pevnou půdu pod nohama. Snad ji brzo najdu. To je každý učitel v beznaději? Za poslední dva týdny vídám pořád stejné výrazy učitelů. Ve třídách a na chodbě kamenný výraz, přijdou do kabinetu, s tím, jak se za nimi zaklapávají dveře, odhazují své materiály, otevírá se jim pusa a chrlí ze sebe to, jací v té a té třídě sedí s prominutím idioti a všem učitelům v místnosti doslova chrlí nejnovější zážitky. Ostatní se smějí, přikyvují a dávají a pravdu. V tu chvíli je mi těch dětí líto, že je učitelé, snad a doufám jejich vzory za zavřenými dveřmi shazují. Ale jakmile opět sedím ve třídě, někdy si říkám, jestli sedím na normální základce nebo na pomocné a že bych znovu zavedl tělesné tresty. No jo, dnes bylo moc zážitků a žádná sranda. Ta to opravdu není. Za týden mám už učit a místo toho, aby mě dnešek uklidnil, tak jsem plný novým dojmů a poměrně zlých zážitků z dnešního dne.