Za ten semestr se toho zatím moc nezměnilo. Stačilo pár týdnu, kdy jsem neměla příležitost ani čas učit a zase jsem si odvykla stát před tabulí. Když jsem měla jít minulej týden v pátek do školy odučit celej den, chtěla jsem, aby mi maminka napsala omluvenku. Psalo by se v ní „Nevolnost z budoucího zaměstnaní“. Ale maminka nebyla doma, takže se nedalo nic dělat. Moc mi nepomáhal fakt, že jsem dobírala antibiotika, ztrácela hlas, a co pět minut troubila do kapesníku jako prvotřídní slon. Děckám to ale nějak moc nevadilo, půlka třídy troubila se mnou, včetně provázející učitelky, a druhá půlka byla natolik fit, že mě k tomu všemu ještě během asi pěti minut pekelně rozbolela hlava. Ale zvládla jsem to. Konečně jsem měla příležitost odučit si i nějakou pořádnou gramatiku, což je věc, které se bojím ještě víc, než tříd o počtu dvaceti čtyř dětí. A protože se toho bojím, říkala jsem si, že je třeba se do toho pustit a začít se zbavovat strachu. Dělám srandu, neměla jsem na výběr. A tak jsem si stoupla před sedmou třídu a jala se vysvětlovat present perfect, žhavého favorita anglických časů na základních školách. Měla jsem štěstí, že děcka si to docela pamatovala s předchozích let a některá mi docela dost pomáhala, když jsem se sama zamotala ve vysvětlování. Při konstruování teorie krása střídala nádheru, všichni věděli, jak se čas používá a proč, nadšeně na mě mávali rukama, že vědí, jaký tvar slovesa použít a že u třetí osoby nepoužíváme have, nýbrž has a taky jsem dostala seznam slov, který jsou typická pro použití onoho času… a pak přišla praxe. Praxe a poklady typu: „Have you done ever ate insect?“ Nebo taky: „I has been to london last year.“ No a můj personal favorite, odpověď na otázku „Have you ever bought something online?“ – „No, I did.“ To jsem nezvládla nic víc než jen chviličku zírat s otevřenou pusou (ale to přisuzuju ucpanýmu nosu) a potom se zmateně zeptat co se tím dotyčný snažil říct. Mnohem lepší než učit present perfect sedmáky bylo učit present simple páťáky. Učili se ho už tři týdny před tím, než jsem s ním přišla já a stejně jsem každému z nich musela připomínat (s výjimkou asi tří děcek, která to fakt ovládala), že na konec slovesa u třetí osoby se přidává –s. Nejhorší bylo, že ani když jsem jim tu větu řekla a chtěla po nich, jen aby ji zopakovali, nebyli schopní tam to –s říct. Neřeknu, kdybych byla v Bradavicích a chtěla po nich, aby řekli jméno toho-jehož-jméno-nesmíme-vyslovit, ale tady šlo o koncový –s. No na mrtvici. Stejně tak short answers a „Yes, I don‘t“ a „No, I do.“ Málem jsem to za těch 45 minu začala používat taky. Nicméně musím říct, že nakonec jsem si ten den docela užila. Sice jsem po příchodu domů nadávala, že už tam nikdy nejdu, ale potom jsem začala sdělovat celé domácnosti, jak se jsem měla radost, že se děckám ty aktivity vlastně hrozně líbily, a že když jsem ukončovala tu poslední, ptali se mě, jestli ještě něco stihnem a taky jestli přijdu i příští týden. A tak to nakonec nebylo až tak špatný. Ale ráda bych věděla, kdy mě přejde ta tréma a kdy se konečně naučím je všechny seřvat, když je to potřeba. Možná bych si to měla dát jako další cíl a začít na tom pracovat. Jen nevím, jestli to praktikovat jen ve škole, anebo to nějak trénovat i doma. Bojím se, aby to pak zbytek domácnosti nějak špatně nepochopil a nebral si to osobně. Přece jen, už to že po nich chci, aby se na pozdrav postavili, pokaždé když přijdu do místnosti je trošku na hraně.