Když jsme se domlouvaly s vyučující ohledně praxí, sdělila mi, že vyučuje pouze skupiny slabších žáků. Byla jsem z toho trošku zaražená, ale nic jsem na sobě nedala znát. To jako vážně mají žáky rozdělené na chytré a ty slabší? Byla jsem z toho hodně překvapená, nikdy jsem se s takovým dělením žáků nesetkala. Pociťovala jsem velké nepochopení, zaraženost a trochu i odpor k tomuto systému. Navíc mě trochu mrzelo, že se setkám jen s těmi slabšími, respektive s těmi standartními, a že neuvidím, jak jsou na tom žáci nadprůměrní. Nicméně pak mi postupně docházelo, že je to pro mě vlastně výzva, jelikož v bakalářském studiu, jsem byla na násleších jen na gymnáziích, takže jsem cítila takový ten pocit, „jo, aspoň si vyzkouším to, co je na většině škol“ (možná bych to nazvala jako pocit odhodlání). Byla jsem plná očekávání až uvidím, jak takto rozdělené třídy fungují, a jak to v nich vůbec vypadá. Když jsem vždy poprvé vstupovala s vyučující do hodiny, kde mě představovala, cítila jsem se lehce nesvá. Žáci si mě prohlíželi od hlavy až k patě. Snažila jsem se vypadat sebejistě a prohlédnout si všechny žáky. Když jsem usedla do zadní lavice, cítila jsem vždy velkou úlevu. V jedné hodině jsem si všimla, že někteří žáci jsou na mobilních telefonech (na této škole mají žáci zakázané telefony, a když si toho vyučující všimne, jsou jim zabaveny a vyzvedávají si je rodiče). Hned se ve mně objevil konflikt – mám jim ho zabavit, nebo ne? Na jednu stranu jsem pociťovala, že by to bylo správné, ale na druhou stranu mi bylo docela líto těch žáků, jelikož bych jim hned na začátku přidělávala potíže, a hlavně jsem byla hodně nesvá, jelikož jsem si nebyla jistá, co vlastně můžu a co ne. Další týden ve stejné hodině žáci byli velmi roztěkaní a nepozorní, což mě úplně vytáčelo. Byla jsem podrážděná a naštvaná z toho, jak žáci ignorovali vyučující a někteří si dokonce vytáhli sešity do jiného předmětu. Což už jsem nevydržela a rozhodla jsem se zakročit. Chtěla jsem sešit žákovi zabavit. Byla jsem si sebou jistá, co dělám a cítila jsem na sebe hrdost, že jsem dokázala zakročit. Možná to byl i pocit uspokojení, jelikož se jednalo o nejvíc problémového žáka a který absolutně nevnímal, co se v dané hodině děje a rušil i ostatní. Nicméně byla jsem překvapená a trochu i rozhozená z toho, když mi žák začal oponovat s tím, že to já nemůžu. Hlavou mi proletělo několik myšlenek – co vlastně já jako praktikant můžu a co ne? Nemá třeba pravdu? Nemůžu z toho mít nějaký problém? Snažila jsem se na sobě nedat nic znát, ale necítila jsem se moc dobře, byla jsem plná obav. Přemýšlela jsem nad tím, zda jsem udělala dobře. Nakonec jsem pro jistotou sešit odevzdala vyučující, abych měla v sobě klid a uklidnila i daného žáka. Pak se mi ozvalo svědomí, zda jsem opravdu udělala správně. Měla jsem se zachovat tak rázně? Pořád nevím, cítím se velmi rozpolceně – na jednu stranu jsem byla na sebe pyšná, že jsem to zvládla, ale na stranu druhou jsem měla o tom velké pochybnosti. Což bude asi i můj největší boj, boj sama se sebou a s pochybnostmi, zda dělám věci správně.