Jak se naučit nebýt kamarádem, ale učitelem. Jestli bych měla vypíchnout jednu věc, co mi dělá problém, asi by to byl fakt, že já se se svými studenty chci kamarádit. Vím, že od toho tam nejsem, ale. Na jednu stranu by učitel měl mít autoritu, měl by být schopný udržet si ve třídě pořádek, zachovat si odstup a být objektivní. Na druhou by neměl být něčím, co studenti označí jako „zlý“, zbytečně přísně trestající, dávající hromadu domácích úkolů, „přepadovky“, rozčilovat se za každou drobnost. A na tu třetí by se měl zajímat o svoje studenty, znát je, vědět, co je baví, čím si prochází (zvláště na základní škole). Ale jak najít to „něco mezi tím“, jak to vybalancovat? Uvědomuji si, že mám tendence řešit problémy a chovat se tak, abych zůstala oblíbeným učitelem. Místo poznámky si raději promluvím s žákem po hodině, Umožňuji opravu jakékoli písemné práce, vybírám aktivity podle toho, jak se jim chce spolupracovat. Výsledek? Nemůžu říct, že by hodiny byly špatné, že by se ve třídách nedalo učit, musím si však přiznat, že občas to sklouzne a pracovat se nedá, jim, ani mně. Byť to není pravidelná nebo frekventovaná událost, vím, že nastává proto, že jsem mírná. A jak to tedy probíhá? Stává se, že jsou žáci jednoduše unavení. Dlouho sedí ve škole, mají hodně písemek, je vlastně jedno, čím to je, prostě se dneska třída obecně spíše necítí na práci. Jeden začne vyrušovat, nebo dva a přesto, že to nenechávám jen tak, ostatní povolí taky, neslyší zadání, nesoustředí se, nebo vidí, že zase o tolik nejde. Já pak musím několikrát všechno opakovat a v tu chvíli ti rychlejší, co už práci mají hotovou, začnou rušit taky, protože se nudí, já však potřebuji stihnout úkol i s těmi pomalejšími. Najednou mám dvě skupiny, co ruší, buď ti rychlejší, co se nudí, zatímco pracuji s pomalejšími, nebo ti pomalejší, zatímco zadávám práci těm rychlejším. A přesto, že nikdo nedělá nic příšerného (nenadává, neběhá po třídě, nevykřikuje), je celková morálka ve třídě hrozná. A já si tak říkám, že kdybych od začátku měla jasně daná pravidla (něco ve stylu: třikrát tě upozorním a budu ti dělat čárky na tabuli za každé upozornění, až máš tři, dostaneš poznámku atd.), že by to možná fungovalo. Jenže já jsem si od začátku nebyla jistá, co jak chci a teď najednou zadávat nová pravidla nebo trestat bez nich mi nepřijde fér. A tak se plácám v kruhu. A oni vlastně taky. Neumím vyvážit přísnost a pohodu. Občas mám moc jednoho, občas druhého. Chci, aby se v mých hodinách pracovalo příjemně, pohodově, bez stresu. Chci, aby věděli, že se nemusí stydět zeptat a že je důležité věci umět, a ne napsat všechno na jedničku. Chci, aby se učili spolupráci, komunikaci a aby v mých hodinách panovalo dobré klima. Zároveň ale potřebuji pracovní morálku trochu zvednout a mít pevný řád. A myslím si, že to dokážu časem vyrovnat, že si praxí vymyslím pravidla, která se budou od začátku dodržovat a si svůj balanc pohody a autority najdu. Jen tam zatím nejsem, ale říkám si, že aspoň vím, že tam nejsem.