Mám za sebou novou zkušenost: ústní zkoušení. Vlastně se nejednalo přímo o zkoušení, ale o ústní část olympiády v německém jazyce. Děti soutěžily ve dvou kategoriích – v první kategorii soutěžili žáci třetí třídy, v druhé kategorii pak žáci čtvrté a páté třídy. Pro děti byla připravena čtyři stanoviště, na kterých měly popisovat různé věci – například roční období nebo svoji rodinu. Já měla na starost stanoviště, na kterém jsem mladší žáky „zkoušela“ z protikladů, ti starší zase popisovali dům podle obrázku a poté měli popisovat, co ve kterém pokoji dělají (na přiložených kartičkách měli slovesa). Děti mohly (v obou kategoriích) dostat maximálně pět bodů. A právě hodnocení pro mě představuje velký problém. Poprvé jsem si to uvědomila, když jsem na pár týdnu suplovala anglický jazyk na základní škole a měli jsme s dětmi psát testy. V rámci předešlé praxe jsem se setkala pouze s opravami písemek, nikoli s jejich hodnocením a chyběli mi tedy potřebné zkušenosti. Kabinet měl sice zavedený jednotný systém známkování (tj. kolik procent odpovídá té které známce), ale když potom přišlo na lámání chleba, pokud bych se držela striktně bodového hodnocení, rozdávala bych třeťáčkům za relativně pěkné písemky s několika pravopisnými chybami trojky (část z oněch chyb přitom vznikla pravděpodobně z nepozornosti). Hodnotit ústní projev pro mě bylo ještě o dost těžší, jelikož vlastně nebyl ani dostatek času, abychom probraly kritéria (ostatní paní učitelky pravděpodobně byly již naladěny „na stejné vlně“ díky dlouhodobým zkušenostem). Nevěděla jsem tedy, jestli je nejdůležitější znalost slovíček, správné užití gramatiky či se nejvíce cení prosté dorozumění se. Další nepříjemností spojenou s hodnocením (podle mého názoru) je přílišná orientace dětí na výkon, a oproti tomu naprostá ignorace známek u (některých) starších dětí. Mimo jiné jsem byla přítomna u zadávání písemné části olympiády u třetí třídy (třídu jsem u testu měla za úkol hlídat). Překvapilo mě, kolik dětí podléhalo panice, když se dozvěděly, že mají napsat co nejvíce školních pomůcek, co si pamatují, a ne jen tři pomůcky (na každý řádek jednu). Stejně tak mě překvapilo, kolik dětí jsem nachytala při podvodu (ať už opisování od spolužáků, vzájemné razení si, a dokonce jeden žák nakukoval do učebnice, kterou měl na stole). Myslím, že to je způsobeno právě tou hodnotou známky a tím, že kdo nemá jedničku, je za „slabocha“ nebo „hlupáka“. Tento hon za známkami také podporují rodiče, kteří se mnohdy známku dozvědí z elektronické žákovské dříve než dítě samotné.