Konečně zvoní na hodinu, škoda že nemám jasno, kam jít a začínám se trochu nudit. Na poslední chvíli vlezu do třídy za malýma třeťáčkama. Mají zrovna hudebku a tak si jdu potichu sednout do zadní lavice, kde sedí i moje spolužačka Verča. Děcka jsou vzorný a zpočátku s nadšením plní všechny zadané úkoly. Hodina začíná rozezpíváním. Za doprovodu vtipné písničky následuje malá rozcvička těla. Poté si velmi okrajově a trochu zmateně říkají obsazení orchestru. Učitelka se ptá, jaké nástrojové skupiny existují a jaké konkrétní nástroje se v nich objevují. Po zbytek hodiny pak děti mají sledovat hudební pohádku, kterou kantorka pustila na youtubu. Postavy v této pohádce však nemluví, ale vždy je zastupuje nějaký hudební nástroj. Děti mají poznat, o jaký nástroj se jedná. Vlastně to ale nikdo moc neví, ono je to opravdu dost těžký, a tak si učitelka odpovídá sama. Říkám si co zásada přiměřenosti? Vždyť jsou ty děcka fakt ještě moc malý a dokonce i já s Verčou občas váháme, jaký nástroj zrovna hraje (což je samozřejmě taky možná i trochu naše nevědomost). Každopádně je to obtížný. Zároveň to však rozhodně souvisí s probíranou látkou, tak nevím. Možná to video kantorka pustila jen pro zajímavost a děti to nakonec hned umět nemusejí. Ale není to pak zbytečný zatěžování těch malých mozečků? Když ona ta učitelka je v ostatních hodinách bezvadná. Možná je to i tím, že více učí ve vyšších ročnících a tak má na žáky trochu vyšší nároky. Já osobně bych ale tento úkol tak malým hlavičkám rozhodně nezadávala.