V prvních několika týdnech, během nichž vykonávám praxi na základní škole, již jsem sám po devět let jako žák navštěvoval, mě zarazilo hned několik věcí. Jednak to, že se škola příliš nezměnila po technické stránce vybavení jednotlivých tříd a že tudíž učitelé využívají k práci se žactvem především „zastaralých“ forem učení – především práci s učebnicí. Ne že bych práci s učebnicí odsuzoval, odsuzuji třeba to, že právě v dějepisu, který je jedním z mých aprobovaných předmětů, využívají na škole stále stejnou učebnici, kterou jsem měl na svém stole doma i já před cca desíti lety. Když práci s učebnicí pominu a zhodnotím způsob výuky mého provázejícího učitele dějepisu, bude vypadat asi následovně. Pan učitel je mladý, učí prvním rokem, je celkem ambiciózní a s žáky umí vycházet. Snad právě kvůli nepřítomnosti dataprojektorů v jednotlivých třídách a tudíž nevyužití moderní techniky během hodiny mě zarazilo, že každá z hodin probíhá přibližně v tomto sledu: Po zapsání do systému edookit (škola již nevyužívá papírových třídních knih) učitel vyzkouší jednoho či dva šťastlivce, kteří dostali nedostatečnou z předchozího testu, ostatní zatím pracují s učebnicí. Poté si navzájem z učebnice čtou, případně se učitel ptá a používá formu částečného brainstormingu. Uplyne víc než půlka vyučovací hodiny a v tom zbytku dojde na psaní zápisu. Ten v šesté třídě žákům učitel píše na tabuli a oni opisují, od sedmé třídy dále už zápis pouze diktuje. Možná je to tak stále běžné, ale poté, co mi ředitelka školy říkala, že dnes už nejde učit tím způsobem, jak se učilo za nás, tak jsem si myslel, že se hodně změnilo. Nicméně po zkušenostech z těch několika pár hodin, jichž jsem se účastnil v podobě náslechů, mě utvrdilo, že se až tak moc nezměnilo. Dále mě trochu zaskočila rychlost probírané látky v dějepisu. Z četných diskusí na internetu i v televizním prostoru vím, že stihnout probrat moderní dějiny, především druhou polovinu dvacátého století, je čím dál větší problém. Jako učitel bych se snažil něco dělat se ŠVP a nevěnovat tak velkou pozornost učivu pravěku, jemuž je se starověkem věnován celý 6. ročník. Ale i v 7. třídě, než se dostane ke středověku v Evropě, tak mi připadá, že uplyne mezi prsty spousta času. Navíc je doba pravěku dnešku již tak vzdálena, že se mi zdá, že někteří žáci si ani nedokážou představit, o jak staré době se bavíme, kdy probíhala a že způsob života byl diametrálně odlišný tomu dnešnímu. Ale abych se ještě dostal k první hodině, kterou jsem měl možnost odučit. Byl to právě dějepis, byl to právě 6. ročník a bylo to právě pravěké učivo. Konkrétně doba železná. Na hodinu jsem se pečlivě připravil, nachystal si pro žáky zápis, opakování i osmisměrku, kterou měli zopakovat předchozí učivo – tedy dobu bronzovou. Před začátkem hodiny mi učitel sdělil, že dobu bronzovou nestihli ještě úplně probrat a že by bylo vhodné, abych s nimi dobu bronzovou více zopakoval. Tak se stalo a zhruba v půlce hodiny jsem předložil před žáky onu osmisměrku, na níž mohli ve dvojicích pracovat. Bylo docela vidět, že s takovým přístupem – alespoň částečnou formou hry – nejsou příliš ztotožnění. Hlavně na ni nebyli zvyklí. Přivítal jsem, že nad jednotlivými pojmy z doby bronzové, které v osmisměrce vyhledávali, diskutovali a poté byli schopni úplně všechny nahlas vysvětlit. Pochytil jsem také první přímou zkušenost – nedávat žákům „hru“ uprostřed, nejlépe ani na začátku hodiny. Vhodná je až na úplný závěr hodiny, neboť po hře zůstalo ve třídě jen pár jedinců, kteří se byli schopni dále soustředit, zbytek neustále diskutoval nad jednotlivými pojmy osmisměrky a dohledával ty, které chyběly. Po zbytek hodiny – asi 15 minut – už bylo velmi obtížné udržet pozornost žáků a probírat dobu železnou, která nám z velké části zůstává na příští hodinu. Celkově mě ale překvapila snaživost většiny žáků, píle, starostlivost některých, že se něco důležitého nedozví a také snaha o porozumění. Pravděpodobně to bylo tím, že se jednalo teprve o šestou, ne třeba o osmou třídu. I tak však tato hodina ve mně vzbudila především pozitivní dojmy. Snad to bude tak dál pokračovat.