Na následujících řádcích nebudu reflektovat běžnou praxi, tedy výuku na některé ze základních škol, nýbrž týden, který jsem strávil v rámci projektu BOW na Gymnáziu v Zastávce u Brna. Celý projekt spočíval ve výuce nás – lektorů, dvou studentů Masarykovy univerzity a dvou rakouských studentů Universität Wien. Dohromady jsme tvořili jakýsi čtyřúhelník, jenž měl na starost týdenní výuku pro gymnaziální studenty, kteří se dobrovolně přihlásili na „projektový týden s němčinou“. Ještě před termínem výuky v Zastávce jsme se s rakouskými kolegy sešli dvakrát na jakýchsi přípravných sezeních. Jednou ve Vídni a podruhé v Brně. Setkání to byla přínosná. Já sám jsem se zprvu přihlásil do projektu pouze z důvodu, a možná to bude znít sobecky, abych si sám vylepšil němčinu tím, že budu v kontaktu s rakouskými studenty, což mě donutí němčinu aktivně používat. Po seznámení jsme si stanovili úkoly a začali pracovat na přípravě celého projektového týdne. Vymýšleli jsme řadu aktivit – od těch seznamovacích pro první den přes nejrůznější komunikační a aktivizační až po závěrečné. Výstupem celého týdne měl být právě projekt. Forma projektu už stanovena nebyla, tu si mohli určit sami zastávečtí studenti. Pravděpodobně největší aktivitu vykazovala z nás čtyř rakouská studentka Verena, jelikož za sebou má již bohatou praxi, kromě toho, že se již dvakrát podobného projektu zúčastnila, vyučuje odnedávna také na ÖSD v Brně. Oproti nám, především mně, který jsem byl oproti ní velkým začátečníkem, vyčnívala. Dokázali jsme se ale rovnocenně zapojit a nápady každého byly brány v potaz a posléze zpracovávány. Nyní již ale k samotnému projektovému týdnu v Zastávce, který proběhl 4. – 8. února 2019. Prvním milým překvapením pro mě bylo, že učitelkou, která akci organizovala v Zastávce (tedy profesorka zastáveckého gymnázia), byla moje bývalá učitelka angličtiny na gymnáziu v Brně. Inu, svět je malý a o náhody tu není nouze. Už to navodilo na škole přátelskou atmosféru. Ještě přátelštější pak byla navozena přímo ve třídě. Tam sedělo necelých dvacet studentů, zhruba od 15 do 18 let, a před katedrou jsme stanuli my – čtyři lektoři. V pondělí v 8 hodin jsme nastartovali první aktivity, samozřejmě pro začátek ty seznamovací. Mě samotného překvapilo, že úroveň němčiny většiny studentů byla celkem vysoká. Očekával jsem to mnohem horší, navíc jsem se obával toho, že se žáci vzájemně nebudou znát, jeden bude na úrovni A1, druhý B1. Tyto obavy se ale záhy ukázaly jako liché. Ač někteří jedinci uměli lépe, někteří hůře, podařilo se nám, troufnu si tvrdit, je hned první den stmelit jako kolektiv a do toho kolektivu jsme patřili také my čtyři. Okamžitě nás mezi sebe přijali, absorbovali, a během druhé aktivity opadl veškerý ostych. Tuto aktivitu nyní popíši. Myslím, že to byla právě ona, která překonala všechny bariéry na obou stranách. Rozdělili jsme studenty do čtyř skupin a postupně každý z nás jednotlivé skupiny obcházel. Proto jsme si v pěti lidech povídali navzájem o sobě. Žáci měli ve skupinách vymyslet otázky na nás – na lektory. Ptali se na naše zájmy a zjistili, kdo to mezi ně vlastně přišel. Samozřejmě jsme se posléze my ptali jednotlivých studentů na jejich zájmy. Zjistili, že jsme také jen obyčejní lidé, že je s námi legrace a že se mohou lecčemu přiučit. Ačkoliv nemohu stoprocentně posoudit, jak probíhaly debaty mezi rakouskými lektory a českými studenty, rozhodně nedocházelo k nějakým prodlevám nebo snad tichu. Pořád bylo o čem se bavit a ačkoliv kolikrát studenti neznali příslušné slovíčko, dokázali ho rakouským kolegům opsat, či jakkoliv jinak vysvětlit. První a druhý den tedy probíhal na gymnáziu v duchu seznamování a aktivit, které byly spojené s hlavním tématem celého týdne. To znělo „Über die Grenzen schauen“, což vystihuje nejen to, že se studenti s námi „podívají“ za hranice, do Rakouska (imaginárně), ale že překročí i jakousi vnitřní bariéru a dokáží ji odbourat a aktivně němčinu používat. Dalšími tématy, na která rozhodně přišla řeč, bylo cestování a také volba povolání. Středa byla ve znamení návštěvy nedalekého města Rosice. Úkolem bylo to, aby studenti ze Zastávky představili nám, ale především rakouským lektorům, české, tedy vlastně moravské město. A samozřejmě v němčině. Na tom pracovali už v úterý. Překvapilo mě, jak vehementně na tom pracovali, aby návštěva měla úroveň. Každá skupina zpracovala určité místo v Rosicích a to následně na místě ve středu popisovala. Následovala návštěva cukrárny, kde si všichni mohli neformálně pohovořit a navázat tak ještě užší styky. Řada z nás si vyměnila se studenty kontakty. Vyvrcholením celého týdne byl pátek. Logicky se měla odehrát nějaká prezentace celého projektu. Navštívit nás přišly i organizátorky z Masarykovy univerzity a Universität Wien. Naši studenti si měli připravit něco jak pro ně, tak pro všechny ostatní studenty Gymnázia Zastávka, kterým demonstrovali, jak celý týden s němčinou probíhal. Opět se studentstvo rozdělilo do skupin a každá si připravila na svém stanovišti vlastní aktivitu – buď o Rakousku, nebo o našem výletu, nebo o německých povoláních, kterými následně vtáhla do děje ty studenty, kteří „přišli na návštěvu“. Mluvilo se pouze německy, tím, že si studenti zvolili vlastní aktivity, byli za ně stoprocentně odpovědní a dokázali je tak snáz předvést ostatním. Myslím, že kdybychom jim my nadiktovali, co má kdo udělat, zdaleka by nepanovala poslední den projektu ve třídě taková euforie. Tento příspěvek zakončím dvěma vzpomínkami, které mám právě na poslední den. První, když mi jedna ze studentek řekla, že konečně poznala krásu němčiny a že po týdnu stráveném s námi ji začala bavit. K tomu se záhy přidali všichni ostatní. A také musím přiznat, že jsem se v poslední den projektu sám dojal, když jsem žákům v poslední minutě sdělil, že jsem se zprvu do projektu přihlásil jen kvůli sobě, abych si vylepšil němčinu. Nakonec ale mezi námi panovala taková chemie a dobrá nálada, že jsem jim přiznal, že to bylo hlavně díky nim a jejich zájmu a že pokud by příští rok proběhl stejný či podobný projekt, že už kvůli nim bych se do něj znovu přihlásil. A to je – u mě – co říct.