Moje první reflexe je z první hospitované hodiny u paní učitelky. Paní učitelka učí druhou hodinu, je přírodopis, v lavicích sedí 8. A, já pozoruji hodinu z lavice poslední. Paní učitelka vejde do třídy a žáci ztichnou. Stojí za velkou katedrou, za ní je starší tmavě zelená tabule, po které se píše křídami. Nad tabulí visí LCD televize, kde později paní učitelka promítá obrázky a text k probírané látce. S žáky probírá vylučovací soustavu člověka, je to pro ně nové učivo. Paní učitelka má výklad, poté dá povel k tomu, aby si žáci otevřeli učebnice. Každý žák čte tři věty, a to postupně, podle pořadí lavic. Kousek od mojí lavice sedí ve své vlastní celkem nápadná žákyně. Je relativně vysoká, hubená, má delší blond vlasy, neustále si hraje s mobilem v ruce a vůbec nedává pozor. Když vidí, že na řadu se dostane až za dlouho, vytáhne si zrcátko a hřebínek, sklopí půlku trupu směrem do uličky mezi lavicemi, nastaví si zrcátko, aby se dobře viděla, a začne si vyčesávat culík. V tento okamžik už jsem se cítila opravdu celkem dotčeně. Pochopila bych toto chování o přestávce, nebo když je zrovna v hodině nějaký prostoj, který zpravidla nebývá. Paní učitelka si toho neměla šanci všimnout, protože žákyně se dobře schovala za žáky sedící před ní. Vzhledem k tomu, že já ani moje kamarádky se takto nechováme, a považuji za slušné vychování dávat během hodiny pozor, jsem byla celkem rozčílená. Řekla jsem si, že až budu v této třídě učit, dám si na tuto žákyni pozor, a budu se jí snažit ukázat, že v hodině přírodopisu se zabýváme probíranou látkou, a ne správně načesaným culíkem.