Bylo pondělní ráno a já jsem poprvé v tomto semestru učila německý jazyk. Učit jsem měla v 6. ročníku. První vyučovací hodinu jednu půlku třídy a čtvrtou vyučovací hodinu druhou půlku třídy. Pro žáky jsem si připravila nějaké aktivity a vše si do detailu připravila. Během vyučovací hodiny moje nadšení pomalu opadalo. Děti sice pracovaly ale nespolupracovaly. Celou hodinu ve třídě bylo ticho a klid. Někdo by si řekl, že jsou to ideální podmínky pro výuku, pro mě to bylo opravdu dlouhých 45 minut. Při kontrolování domácího úkolu jsem žáky postupně vyvolávala. Téměř nikdo neřekl větu správně, a přesto se nechtěl nikdo na nic zeptat. To stejné se opakovalo při dalších cvičeních, které jsme dělali společně v hodině. Gramatiku ve cvičeních měly děti už dávno umět, ale i přesto se na cvičení dívaly, jak kdyby ho viděly poprvé. Na jednu aktivitu, kterou jsme zkoušeli na fakultě a mně se zalíbila, jsem přinesla plácačky. Myslela jsem si, že je tato aktivita bude bavit. Nakonec moje nadšení až tak nesdílely. Na další aktivitu jsem je vytáhla ven z učebny na chodbu, jelikož jsme byli v počítačové učebně, kde k ní nebyl prostor. Hrát hry na chodbu chodí často s paní učitelkou, aby měly nějaký pohyb a neseděly celou dobu za počítačem v učebně. Na chodbě ale křičely, běhaly a mé připomínky ignorovaly. Myslela jsem, že hodina bude aktivní, zábavná, a hlavně bude děti bavit. Odcházela jsem ale spíše se špatným pocitem. Říkala jsem si, že jsem si hodinu mohla připravit lépe a dumala nad tím, co jsem mohla změnit. Přiznávám, že následující hodiny s druhou půlkou třídy jsem se obávala. K mému překvapení byla tato skupina úplným opakem. Vždy, když jsem položila nějakou otázku, hned se nejméně tři děti přihlásily a téměř vždy odpověděly správně. Dokonce jsem s nimi stihla i úkoly navíc, které jsem měla připravené pro případ nouze. Po zkušenosti z první hodiny jsem s jejich využitím moc nepočítala. Tato vyučovací hodina uběhla opravdu rychle. Při odchodu jsem měla opravdu pocit radosti a spokojenosti. Z tohoto dne jsem si vzala poučení, že i když je struktura hodina stejná, může být v různých třídách úplně jiná, a že pokud se aktivity v jedné třídě nevydaří, neznamená to, že v jiné třídě tomu bude stejně. Zkusila jsem si, že i když člověk má stejnou přípravu do dvou tříd, každá třída pracuje jiným tempem a jiným stylem. Některé dítě se naučí představit se německy za měsíc, některé to neumí ani po půl roce. Co bych se ale měla pro změnu naučit já, je nebrat si věci osobně a nedělat si z nich hlavu. Ne vždy se hodina vydaří a ne vždy bude všechny bavit.