Moje poslední dny praxe ve mně zanechaly spoustu rozporuplných pocitů. Přesto se budu snažit být tentokrát stručná a pozitivnější než posledně. Jako první bych chtěla zmínit zážitek z hodiny matematiky ve čtvrté třídě, kterou vedl PAN UČITEL. V této třídě jsem byla z důvodu: 1. Vidět u práce samotného pana zástupce ředitele-garanta praxe. 2. Třídu navštěvuje několik žáků s IVP, je přítomna paní/slečna asistentka. 3. Abych viděla žáky, které jsem učila v rámci speciálně pedagogické péče, pracovat ve třídě. No a bylo to teda neuvěřitelně zajímavé. Už to, když jsem přišla do třídy, jak byli žáci připraveni na výuku a zklidnění (pozn. po PRVNÍM zvonění) jsem ještě neviděla. Ve chvíli, kdy vešel do třídy pan učitel, hned jsem pochopila, čím to. Je neskutečné, jak odlišně žáci vnímají muže jako učitele a ženu jako učitelku. Hned na začátku hodiny nastalo cca 2minutové „okno“, kdy si pan učitel dělal administrativní věci a chystal interaktivní program. Děti seděly tiše a čekaly na povely. A nebylo to proto, že by měly strach. To vůbec ne. Spíš jsem z nich cítila neuvěřitelnou úctu k panu učiteli. Když začal s výkladem, (až na jednoho žáka) na něm mohly oči nechat. Mě samotnou to fascinovalo. Vždyť on (učitel) zas nic tak super nedělá. Spíš bych řekla, že volí často dost těžké formulace, vyjadřuje se ledabyle, sedí většinu času za stolem. A stačí to, protože to má v sobě, a ještě navíc je to prostě chlap. Mě ta hodina bavila, byla to sranda a sama jsem si zopakovala geometrii, se kterou jsem se už pěkných pár let nesetkala. Pan zástupce občas hodně vtipně komentoval dění ve třídě, dělal si často srandu sám ze sebe a já jsem se úplně upřímně bavila. Stejně jako žáci. Musím říct, že rozhodně žertování nebylo na úkor probrané látky, dokonce stihli cvičení, které bylo v plánu až na další hodinu. Myslím si, že je obrovská škoda, že ve školství není více mužů. I mně jako ženě se představa strávené většiny života v čistě ženském kolektivu úplně nezamlouvá. Hned následující hodinu jsem učila druháčky. Poprvé jsem měla takhle malé děti (práci v jeslích do toho nezahrnuji, protože to se nedá srovnávat) a byla jsem upřímně zvědavá, jak na mě budou reagovat. Na svoji přípravu jsem si velkým písmem napsala BUDE TO SUPER. A bylo to super. (pozn. přestože se mi příprava rozpadla hned po první aktivitě). Celou hodinu jsem tak nějak prožila a ani si neuvědomovala, jaké to vlastně je. Mám pocit jakoby se ve mně něco „přeplo“ a já najednou fungovala. Vůbec nevím jak. Všechno to šlo tak nějak automaticky. Když hodina skončila zavolala si mě provázející učitelka (ta hodná ze specky), že mi dá zpětnou vazbu (pozn.za celou hodinu jsem nezaznamenala, že je ve třídě taky). Její první věta byla. „V žádným případě se nezaměřuj na ještě mladší děti“ (ví, že mě to táhne spíš předškolním směrem). Vůbec jsem to v první chvíli nepochopila a trochu znejistila, že ta hodina byla úplně na… Z čehož mě vyvedla hned vzápětí. „Ty prostě musíš jít učit, to by byla hrozná škoda.“ a začala vyjmenovávat všechno, čeho si všimla, že jsem dělala úplně automaticky a někdo se to učí celý život a stejně to prostě nefunguje. Měla dokonce napsané konkrétní věty, situace, co jsem udělala a jí se líbilo. Upřímně jsem ji moc nebyla schopná pozorně poslouchat, byla jsem v jakési euforii, kdy mi nešlo vstřebat všechno, co mi sdělovala. Ten pocit, když takovou zpětnou vazbu slyšíte od někoho, kdo Vám přijde jako opravdový odborník a člověk, ke kterému určitým způsobem vzhlížíte, je nepopsatelný. Někdo by to možná popsal jako pocit štěstí, což jsem z určité části taky cítila. Mnohem víc ale to, co se ve mně odehrávalo vystihuje pocit, že jsem obstála, nezklamala. Hlavně asi sama sebe. Najednou jsem měla pocit, že to třeba má fakt smysl a že jsem přesně tam, kde mám být.