Z dalšího posunu na praxi mi především uvízla v hlavě problematika domluvy s provázející učitelkou ohledně učiva. V tom smyslu, že z důvodu, že naše praxe není nepřetržitá, je složité se domluvit na materiálu, který má být kterou hodinu probírán. Je to však pochopitelné. Na poslední hodině s osmáky jsem tedy měla připravená cvičení, které, jak jsem se na hodině od žáků dozvěděla, se již probíraly. Vznikl jakýsi komunikační šum mezi mnou a provázející učitelkou. Měla jsem však nachystané také další vlastní cvičení bokem a domnívám se, že výuka jazyka je v těchto situacích značně shovívavá. Lze totiž zaměnit slovíčka jinými, nebo třeba také číslovky a data a jinak ponechat cvičení principielně tak, jak bylo. S jazykem si lze hrát. Žáci rovněž spolupracovali, nevadilo jim ani některé cvičení zopakovat, na druhou stranu to pro ně mohlo být pohodlné, jelikož cvičení již znali. Ačkoliv než tedy přiznali barvu, nebyly veškeré odpovědi bezchybné. Koneckonců opakování je matka moudrosti. Musím konstatovat, že improvizaci vnímám jako podstatnou složku učitelské praxe, což však také podpírá teorii či přístup, že učitel je herec – na hodině tlumí vlastní pocity a předvádí výkon, měl by vést hodinu tak, aby na něm nebyly znát problémy, improvizuje. Co se týče deváté třídy, kterou učím, tak jsem se setkala s jemným odporem. V tom smyslu, že jsem byla možná příliš náročná. Hodina byla poměrně intenzivní, jelikož část třídy odjelo na výlet a já učila tři žáky (1 kluk, dvě dívky). Odpovídat tedy musel každý z nich dost často a u jedné z dívek jsem postřehla průpovídky typu „no to jsme našprtaní na celej rok dopředu“. Při ústních odpovědích dělali žáci ve skloňování středního rodu pořád stejnou chybu, ke konci hodiny jsem každého poprosila jít k tabuli a skloňovali písemně. Mám pocit, že se tak na slovo víc soustředili a i když byli možná na hodině otrávení, ke konci skloňovali již bezchybně. Za sebe vnímám mínus, že jsem nevymyslela zábavnější formu, ale na druhou stranu mám dobrý pocit, že se něco naučili. V neposlední řadě vnímám, jak snadno si lze dělat oblíbence mezi žáky. Rozhodně jsem k tomu nechtěla inklinovat a snažím se si toto nepřipouštět, jelikož chci k žákům přistupovat stejně spravedlivě. Nicméně jsou žáci snaživější, žáci lenivější, žáci milejší a žáci protivnější a s emocemi a sympatiemi člověk nic moc nenadělá. Ovlivnit své chování však lze a na to se snažím soustředit – v lenivějších a protivnějších probudit zájem, snaživější a milejší dále podporovat.