Po své první praxi mám různé pocity, ale vesměs spíš ty dobré. Navštívila jsem hodinu občanské výchovy v 9. třídě a dvě hodiny němčiny v 7. a 8. třídě. V obou třídách jsem zejména pozorovala, nijak zvlášť jsem se zatím do výuky nezapojovala. Z občanské výchovy jsem byla trošičku vyděšená, protože v deváté třídě už se probírají témata jako právní úkony, smlouvy atd., k čemuž nemám zas takový vztah, jako například k tématům kulturním, která se probírají v třídách nižších. Velice mě překvapil pan učitel (tělocvikář), který doslova „jel“, vykládal opravdu pěkně a výklad prokládal příklady ze života. V duchu jsem si říkala, jak tohle budu jednou učit já? Nedovedu si představit, postavit se teď před třídu a začít vykládat na téma smlouvy. Trochu mě ale uklidnilo, když mi po hodině řekl, že ho tohle taky vůbec nebaví, že má na to přípravy a že z hlavy by to asi taky jen tak nedal. Zajímavé také je, že hodina OV mi přišla hrozně dlouhá. Co všechno bych k tématu vykládala, když se čas tak hrozně vleče? Celkově je pro mě OV zatím pořád taková velká otázka – půjde mi to? Z hodin němčiny jsem byla nadšená mnohem víc. Daly mi takovou naději a chuť tento předmět opravdu učit. Paní učitelka není němčinářka, učit němčinu dostala pouze za úkol a to bylo na hodině i poznat. Vše měla velice pečlivě připravené, ale všimla jsem si, že je to taková klasická nezáživná výuka. Žáky to moc nebavilo, i když aktivity nebyly nezajímavé (učení na stanovištích, zapojení pohybu). Myslím si, že žáci svou pasivitou reagují na postoj učitelky k tomuto předmětu. Cítila jsem, že by v hodině bylo potřeba víc improvizovat a děti motivovat, projevit v nich nadšení a chuť se němčinu učit. Ne jen splnit to, že dnes vyplníme stánku v pracovním sešitě, poslechneme si jeden rozhovor a zopakujeme gramatiku. Co se mi nelíbilo, bylo autoritativní postavení paní učitelky, která děti poměrně často kritizovala: „Jakto, že to nevíš, to jsme dělali minulý týden“ nebo „Kéž by byli všichni jako Lukáš“. Jednu chvíli jsem si říkala, že být těmi žáky, tak mě to taky nebaví. Měla jsem chuť do toho vstoupit, třeba trochu odbočit od přísného naplánování hodiny, říct nějaké zajímavosti, zeptat se na názor přímo žáků. Chápu ale, že když paní učitelka není němčinářka, asi jim k tématu nic moc navíc neřekne a navíc čas hrozně kvapil. Trochu mě mrzí, že učitelka měla hodinu moc pěkně namyšlenou a přípravy jí musely dát spoustu práce, ale děti to nijak neocenili a pořád měly otrávené obličeje. Tato zkušenost mě opravdu motivovala, abych se výuky sama ujala a trochu žáky „rozveselila“ – nadchla je pro předmět. Byli poměrně hodní, ale paní učitelka říkala, že to bylo asi mnou, že jinak to jsou raubíři, ale teď byli ze mě vykulení. Já mám obecně největší strach z toho, jak mě budou žáci brát. Zatím jsem před třídou mockrát nevystupovala, a tak se bojím toho, jak na mě budou reagovat. Všimla jsem si, že po mě hodně pokukovali a usmívali se. Myslím, že bychom si mohli sednout, ale nechci to zakřiknout. Měla jsem velké nutkání se zapojit do výuky, ale cítím, že bych potřebovala celou hodinu od začátku vést já, bez přítomnosti druhé učitelky – to by mě znervózňovalo. Chvíli sedět a poslouchat učitelku a chvíli mluvit sama mi moc nesedí. Potřebuji na začátku nasadit a už zůstat v tempu. To, že by mě někdo pozoroval (kromě žáků samozřejmě) mi prostě není moc příjemné (i když v této roli vlastně teď byla paní učitelka, kterou jsem pozorovala já – musela být taky nervózní). Uvidíme, jaké to bude začít sama se třídou mluvit. Vystoupit před nimi. Uvědomila jsem si, jako velkou roli hraje i klima třídy – jak má člověk přemýšlet a něco smysluplného vykládat, když je mu hrozné vedro a není vyvětraný vzduch, má sucho v puse, potřebuje si odskočit nebo má hlad? Celkově jsem ráda, že jsem viděla, jak hodiny na ZŠ probíhají a dalo mi to jistou naději, že bych to sama mohla zvládnout.