Ach ten můj nepracující dyslektik. Celá třída nefunguje, nepracuje, učitelé se jim střídali, jsou různých úrovní, nemají motivaci k práci. Ale nejvíc to nejde s ním a rozbourává celou pracovní morálku. Maminka mi o něm řekla, že se mu špatně píše, že mám ho zkoušet ústně, popřípadě tolerovat fonetický zápis, s tím, že pracovat v hodině má jako ostatní. Psali jsme test, dostal tištěný stejný jako ostatní, aby se měl čas připravit a po hodině jsem se ho ptala, zda mi to chce říct ústně. Na to odpověděl jednoduše "Ne" a odběhl. Následující test jsem si ho už pohlídala a trvala na tom, aby mi to řekl ústně, to jsme psali slovíčka, která uměl dobře, dostal 1. Další pětku, kterou ode mě má, je za komiks. Viděla jsem, že není moc motivovaný, ptala jsem se, co ho baví, odpověděl, že kreslení. Tak jsme ve třídě vymýšleli superhrdinu, psali, co umí a co ne (Can a Can't). Pracovali jsme na tom v hodině, děcka to pak odevzdávali, celkem je to bavilo, mohli to i dodělat doma a od něj jsem opět ani po upozornění nic nedostala. No a ta poslední pětka, za práci v hodině. Protože někteří ve třídě pracují a snaží se, a někteří vůbec, rozhodla jsem se známkovat práci v hodině, ne přesnost, ale zda něco udělají. Dostali pracovní list, o kterém jsem řekla dopředu, že jej oznámkuji a vyberu na konci hodiny. On, byť ne mi do očí a nahlas, řekl, že: "Tyhle s****y dělat nebude." Přes hodinu vydával hlasitě různé zvuky, chodíval si, kdy se mu zachtělo, na chodbu, po hodině okamžitě vyběhl a až po upozornění spolužáků mi donesl prázdný papír. Po tom všem si přijde maminka stěžovat, že nedodržuji „úlevy“ a neberu na něj ohled. Tak jsem jí popsala, jak to v hodině vypadá, že nedělá ani normální, ani zábavnější úkoly, že čmrká fixama na tabuli sprosté obrázky a lehá si na lavici… no a tak. Odpověď: Já se vám za syna omlouvat nebudu, on je prostě v pubertě. Aha. Ne, že bych omluvu potřebovala, ale s maminkou to nepořeším. Dlouho jsme přemýšlela, co s ním. Mám motivovat, když to nefunguje, nebo trestat? A co když už nefungují ani tresty? Co já tak asi ještě můžu udělat? Pak mě napadlo, on vlastně žádnou pozitivní motivaci nemá, známky jsou mu jedno, takže to motivace není. Musím nějak vyzdvihnout, co mu jde a jinak ho hodnotit. Probrala jsme to s ředitelkou, přemýšlely jsme o alternativách a shodly jsme se: nebude dostávat známky, ale slovní hodnocení. 1-5 škála je pro mě snazší a objektivnější, ale když budu moct napsat přesně jak pracuje a za co to má, bude maminka vědět, co se děje v hodinách. On bude mít jasnou zpětnou vazbu a pochvala jej spíše nakopne než prostě jednička. Zkusíme to. Dvě hodiny jsem věnovala povídání si, jen tak, v kolečku, řekněme tomu teambuilding. Česky. Děcka se na témata, co jsem dávala, sdílely a já tam byla prostě jako jedna z nich. Pak jsem zkoušela jednoduchý aktivity, sice v angličtině, ale tak, že jsou spíše hra, než učení a zvládne je každý. Prostě „vtípky“. To se taky líbilo. Na následující hodinu mi přišla hospitace. Sice jsem už normálně učila, ale děcka mě pořád trochu měly za jednu z nich, měla jsme tam aj já učitele. Hned jak zazvonilo, sešli se mi u stolu a diskutovali, jestli dostanu pětku nebo ne. Další proměna byla „dovolení psát na tabuli“. Obrovské privilegium pro ty, co se snaží. Popřípadě ji smazat. Nevím přesně, kdy se co zlomilo, ale pracuje se ve třídě mnohem víc. Děcka se hlásí, snaží, občas je to horší, občas lepší, ale obecně mnohem lepší než předtím. Ale velká moje pointa je, že osobní vztah je důležitý a že známky nemusí být absolutně motivující. A hlavně chválit, aspoň za něco, vždycky je za co.