Praxe se blíží ke konci a já zažívám protichůdné pocity. Na jednu stranu jsem k třídě 9.B., kam chodím nejčastěji, poměrně přilnula – znám všechna jména, vím, kdo se snaží, kdo naopak moc ne, kdo často vyrušuje. Mohu říct, že v té třídě není nikdo, s kým bych měla problém. Když jsem odcházela minulý týden z hodiny výtvarné výchovy, na které byli žáci nejhodnější za celou dobu praxe, v duchu jsem se nad nimi rozplývala. Říkala jsem si, jak mi budou po skočení praxe chybět. Měla jsem radost, že jsme spolu v hodinách stále více komunikovali a že už se mě při tvorbě výkresu ptali na můj názor a nechávali si poradit. Zkrátka jsem měla pocit, že mě „berou“. Pak ale přišla středeční hodina českého jazyka. A tam mne tak naštvali, že jsem se musela přemlouvat, abych se za nimi odpoledne na výtvarnou výchovu vrátila. Problém byl v tom, že paní učitelka onemocněla a žáci se již těšili, že budou mít suplování a nebudou muset celou hodinu nic dělat (někteří si dokonce ani nepřinesli sešity), a přesedali si v lavicích tak, jak sami chtěli. Jenže jsem přišla já a všechno zkazila. Navíc jsem s nimi měla za úkol napsat na začátku hodiny krátký test. A všechno bylo špatně. Z odučených hodin byla tahle nejnáročnější. Dalo mi zabrat uklidnit je a nějak se s nimi domluvit. Testy jsem neměla nakopírované (to vždy dělala paní učitelka), takže jsem jim věty musela nadiktovat do cvičného sešitu nebo na papír. Jako vždy jsme měli skupinu A a B. Kraťoučký test, který by za normálních podmínek zabral deset minut, se nám protáhl na dvacet minut jen tím, jak těžké bylo přinutit žáky něco dělat. Byli drzejší než obvykle. Nicméně, test nakonec napsali. Při jeho opravování jsem si však všimla, že tři dvojice žáků, kteří spolu seděli v lavici, si napsali stejnou skupinu a měli tam stejné chyby. Mysleli si, že na to nepřijdu, jelikož seděli zpřeházeně, jinak než obvykle. Nic tak hrozného se sice nestalo, ale stejně – naštvalo mě to. Ti žáci, kteří minulý týden byli tak fajn, byli najednou neukáznění, drzí, a ještě si dovolili podvádět. Celý den jsem na to pak myslela, pořád mi to leželo v hlavě. Co jsem mohla ráno udělat jinak? Asi jsem jim ten test vůbec neměla dávat. Mohla jsem ho odložit na další hodinu, paní učitelce by to snad tolik nevadilo, a dělat raději něco společně. Na druhou stranu jsem ráda, že jsem si vyzkoušela, jak obtížné může být se třídou pracovat, když je tam špatná atmosféra. Za 9.B. jsem se měla ještě odpoledne vrátit na výtvarnou výchovu. A tentokrát se mi tam vůbec nechtělo jít. Když jsem na odpolední hodinu šla, přemýšlela jsem, jak jim oznámím, že vím o jejich podvádění při testu. Obávala jsem se, že budu hodně naštvaná. Ale nakonec to ze mě na začátku hodiny samo opadlo – je nová hodina, nový začátek. Brali jsme gotiku a k mému překvapení někteří žáci znali spoustu věcí a aktivně odpovídali na mé otázky. Udělalo mi to radost. Že vím o tom podvádění při testu jsem pak také zmínila, ale snažila jsem se být neutrální. Nechtěla jsem být zbytečně zlá, protože vím, že jim samotným došlo, že to bylo špatně. Řekla jsem jim, že nebudu jmenovat, ale daní žáci na to ihned reagovali („ou, a sakra, ona na to přišla!“) a vypadali, že se i dost stydí. Nakonec jsem z této hodiny odcházela s lepším pocitem a byla jsem ráda, že jsem na tam šla.