Praxi vykonávám už od ledna na ZŠ, kde mě zároveň na částečný úvazek zaměstnali. I přesto mám ale přidělenou paní učitelku (vedoucí mé praxe), která mi přípravy na hodiny kontroluje, hodnotí a každou středu chodí na hospitaci. První hospitaci jsem brala velmi vážně a byla jsem z ní neuvěřitelně nervózní. Později, zhruba po měsíci, se pro mě hospitace stala výbornou motivací k tomu, abych v hodině předvedla vše, co umím. Ale nyní mám pocit, jakoby ta neustálá kontrola mých příprav a téměř každodenního hodnocení mého výkonu stavěla kolem mě klec, v které se mi těžko dýchá. Moc dobře si uvědomuji, že jsem začínající pedagog a potřebuji dozor a všech zpětných vazeb si moc vážím a také z nich čerpám. Ale dávat zpětnou vazbu v oblasti mezilidských vztahů? Například, když se mnou v jedné třídě žáci spontánně ke konci hodiny rozvedli téma na volnočasové aktivity a zjistili jsme, že s žáky, u kterých bych to nečekala, máme stejné zájmy a záliby, byla jsem opravdu mile překvapena a ve třídě se rozprostřela krásná atmosféra. Po hodině za mnou žáci ještě přišli a povídali si. Od své paní vedoucí praxe jsem se ale dozvěděla, že to není ve třídě vůbec vhodné. Že by mi žáci za chvíli lezli po hlavě a neměla bych žádnou autoritu. Příští hodinu, bylo ale vše v pořádku, všichni pracovali a do třídy chodím o to raději. Dokonce jako s jedinou třídou se mi povedl ,,Laufdikat“, aniž by se z hodiny stala volná zábava. Pořád mám tedy v hlavě otázku. Nejde ve vyučování právě i o to odlehčení, kde na chvíli sestoupíme z dané hierarchie do partnerského vztahu? (Samozřejmě jen pokud víme, že si to můžeme dovolit.) A je vůbec možné soudit, jak jsme v dané situaci reagovali? To že mě něco překvapí, se nedá naplánovat ani naučit. Mám teď prostě pocit, že se kontrola mé praxe zvrhává do oblastí, kde nemám moc možnost nápravy, protože jsou to věci vrozené nebo se jedná i o spontánní reakce. Myslím si, že dokud nejsou po hospitaci shledány větší chyby, které by přímo narušovaly průběh hodiny, mohla by se dát studentům i trochu větší volnost. Aby se sami poprali podle svého nejlepšího svědomí a vědomí, protože i když si praktikant nachystá sebelepší hodinu, nikdy nevíte, jak zareagují žáci. A já začínám nalézat větší kouzlo právě v umění přizpůsobit se situaci a hlavně žákům, než se hodiny tvořit s podrobnými přípravami. Zároveň ale přiznávám, že to musí být těžké i pro mou vedoucí praxe, protože na mě žáci určitě reagují jinak než na ni. Je to pochopitelné. Ve škole stejně jako v životě nám lidé tzv. sednou nebo nesednou a to je přirozené. Proto když přijdu s návrhem aktivity a ona řekne: ,,To teda nevím, Katko, jestli tohle bude fungovat“, tak je mi i jasné, že to stejně musím vyzkoušet, i když je to hrozící katastrofa. A někdy si potvrdím, že to katastrofa skutečně je a někdy je to naopak skvělé. Moje vedoucí má za sebou úplně jinou praxi než já, ale nejen to. I myšlení, představy. Já hodně v situacích jednám tak, jak mě vychovali rodiče a to je také jeden důležitý aspekt, proč je těžké hodnotit někoho jiného , když jde o přirozené situace. Pořád se mi tyto myšlenky motají přes sebe v hlavě a vychází mi z toho, že být učitelem znamená proces, který vyžaduje velký kus práce i na sobě samé.