V tomto záznamu bych se chtěl věnovat situaci, která se odehrála na jednom z prvních náslechů v hodině němčiny, které jsem na škole absolvoval. Do hodiny jsem se tehdy nešel podívat se svou provázející vyučující, která náhle onemocněla, ale se suplem. Suplující paní učitelka byla taktéž němčinářka, která sama ještě studuje a na škole působí rok, pokud se nepletu. Vybavuji si, že paní učitelka zadala práci a v průběhu hodiny se s žáky snažila něco zopakovat z předešlých hodin podle pokynů nemocné němčinářky. Já chodil po třídě, pozoroval žáky a byl jim k dispozici, kdyby s něčím potřebovali pomoct. V paměti mi utkvěl především přístup a chování jedné skupinky žáků, potažmo potom jednoho člena téhle skupinky a moje reakce na něj: Dvěma klukům a dvěma za nimi sedícím slečnám byla němčina úplně volná a k aktivitám v hodině vykazovali značnou rezistenci. Pánové buďto nedělali nic a nebo byli otočeni čelem k holkám a věnovali se konverzaci, jistě ne na německé téma. Když s nimi učitelka interagovala a chtěla je k něčemu přimět, tak v jeden okamžik od kluků padl návrh: „Paní učitelko, budeme si tykat!?“ Když se potom učitelka snažila dostat jednoho z dvojice kluků před tabuli a on se vytáčel, tak už jsem to nevydržel a zvýšeným hlasem mu povídám: „Steh auf und geh zur Tafel.“ (Stoupni si a jdi k tabuli.) Nejdříve dělal, že nerozumí, potom nakonec šel. Na tabuli měl napsat tvary slovesa müssen; nenapsal ani první osobu, před tabulí udělal nějakou opičku, načež ho učitelka poslala sednout. Po zbytek hodiny mu němčina byla ukradená. V průběhu hodiny ve mně pomalu narůstala iritace, která kulminovala, když hoši nabídli suplující učitelce tykání. Dokážu pochopit, že někoho nebaví němčina a že když do hodiny přijde supl s praktikantem, tak to automaticky znamená zařadit neutrál, zvlášť když vám v hlavě bouchá puberta a za vámi sedí spolužačky, které jsou jistě mnohem atraktivnější než nějaké tvary způsobového slovesa. Nicméně, nedodržovat ani základní pravidla slušnosti, to mě dokáže pěkně vytočit. Zpětně mi dochází, že onen žák s největší pravděpodobností prostě „trollil“ a zkoušel, co vše si může k mladé učitelce dovolit. V momentě, kdy jsem ho rázně vyzval, ať jde k tabuli, jsem si uvědomil, že jsem prohrál. Já jsem dal průchod své naštvanosti, on se nic nenaučil a to, že mu někdo rozkazuje v němčině, ho jistě nedonutí změnit jeho laxní postoj k tomuto jazyku. Obecně, nařizování, přikazování a nátlak nevidím jako moc konstruktivní nástroj při výuce. Tato situace mne bezprostředně vedla k zamyšlení, které by se dalo shrnout asi takto: Je jisté, že jedním z našich nejdůležitějších úkolů, je žáky vnitřně motivovat k učení. Jak moc potom máme pobízet ty, kteří i přes naše snahy vykazují k učení opravdu velkou rezistenci? Máme se snažit je pobízet i za cenu toho, že budeme znepříjemňovat den sobě i jim nebo nad nimi můžeme zlomit pomyslnou hůl a raději se věnovat těm, kteří o látku zájem jeví? Vrátily se mi vzpomínky na hodiny fyziky na střední škole. Ve čtvrťáku nebo možná už i ve třeťáku se učitel fakticky věnoval jen těm, kteří opravdu dávali pozor. Bylo mu celkem jedno, co dělá zbytek třídy, on v hodině byl pro ty, kteří z fyziky budou maturovat. Možná je to jen můj generalizovaný pohled na minulost, jisté je, že tento pocit z hodin jsem si uchoval v paměti až do dnešních dní. Z učitelova pohledu to bylo pragmatické rozhodnutí – on s fyzikou neotravoval ty, kteří pro ni nehořeli, a oni na oplátku neotravovali jeho. Vskutku pragmatické řešení, nicméně něco mi na něm nesedí. Zdá se mi totiž takové … jak to jen vyjádřit … povrchní…