Vztah mezi učitelem a žákem považuji za jeden z nejdůležitějších pilířů v procesu edukace. Pokud přijde student za svým, ať už třídním nebo i „netřídním“ učitelem, říká mu tím: „mám problém, věřím ti, pomůžeš mi?“ Je jedno, jestli jde o jednoho studenta, dva studenty, nebo o celou skupinu. Za svou paní učitelkou třídní přišly na začátku hodiny českého jazyka dvě slečny, že nechtějí jet na hory s Béčkem, že chtějí jet s Céčkem. Abych uvedla kontext: V 7. ročníku jsou 4 třídy a Déčko řeklo, že chce jet s Céčkem, takže Áčko musí jet zákonitě s Béčkem. Jenže studenti toto shledali jako nefér situaci, protože si vlastně vybrala jedna třída a tím byly karty rozdány. Tak se dvě dívky odhodlaly a šly za svou třídní učitelkou, do které vkládaly velké naděje, že jim pomůže. Opravdu nevím, jak jsou třídy rozděleny a podle čeho se dělají dvojice na hory, ale tady jde o něco jiného. Jde o to, jak se k tomu paní učitelka postavila. Paní učitelka studentkám řekla, že neví, jak by jim měla pomoct a že se tím nemá čas zaobírat. Myslím si, že takhle se láme důvěra. Ony musely vynaložit úsilí a určitou odvahu, aby svou stížnost a požadavek vznesly, mluvily za celou třídu, a ona je takto odbyla. Jedna věc je to, že sama paní učitelka s tím opravdu nic nezmůže, ale podle mého by se měla postavit za svou třídu a snažit se jim pomoci, o tomto problému s nimi mluvit, vyslechnout je. Například se jich zeptat, proč chtějí jet zrovna a s tou třídou a s jinou nechtějí. Je totiž dost možné, že za celým tímto „nechceme s nimi jet“ může být ještě jiný problém, a tímto bychom tomu mohli přijít na kloub, zjistit, co se vlastně doopravdy děje. Když jsem pozorovala žáky, jejich výrazy, když je paní učitelka doslova odbyla a o problému s nimi nediskutovala, bylo mi jich doopravdy líto. Viděla jsem, jak strašně je to zklamalo. Takhle se vztah určitě neutváří. Je jasné, že učitel není všemocný a není v jeho silách vše vyřešit, ale někdy určitě stačí ukázat, že máme snahu něco vyřešit, že nám to není lhostejné.