Můj druhý pedagogický deník už zdaleka nebude tak optimistický jako ten první. I když je to trochu proti mé vůli si stěžovat, něco mě nutí psát o situaci, která mě začala tížit minulý týden. Když jsem v záři poprvé přišla do 8.A, kde učím čtyřikrát týdně hodinu českého jazyka, třída se mi zdála moc fajn, trochu nevyrovnaná, to ano, málo komunikativní, ale říkala jsem si – s tím vším se dá pracovat. Ostatní kolegové mě „strašili“, že v té třídě je kluk, který má nemalé poruchy chování a velké problémy se sebeovládáním. Uklidňovala jsem se, že to snad nebude tak hrozné. K tomuto klukovi dokonce ve třídě byla asistentka, ze začátku jsem nevěděla, zda brát asistentku pozitivně či negativně, protože v minulosti pro mě práce s asistenty byla spíše přítěží než pomocí. Již zmíněný kluk byl na začátku školního roku ke mně milý, vypadalo to, že jsem si k němu našla cestu a i práce s jeho asistentkou se nezdála nijak problémová. Brala jsem to, jak to je, i když se mi zdálo zvláštní, že holky z té třídy si u mě často stěžovaly na toho hocha, říkaly mi, že mám být ráda, jak je to v hodinách češtiny, naříkaly, že se před tím stydí mluvit, že je zlý atd. atd. Já s ním žádný konflikt neměla a přála si, aby to tak bylo i nadále. Jednoho dne jsem přišla do práce, myslím, že čeština v osmičce byla hned první hodinu, šla jsem do třídy, a ještě na chodbě mě holky informovaly, že tento spolužák chybí, že je v „blázinci“. Já jsem byla překvapená a ptala jsem se, co se stalo a ony, že měl jeden ze svých výstupů a že to zřejmě bylo až moc. Po hodině jsem potkala jeho asistentku, která mi situaci objasnila, že Kuba je opravdu v psychiatrické léčebně a že se neví, jak dlouho tam zůstane. Tenkrát jsem to brala jako hotovou věc a učila tuhle třídu dál, jak jsem měla v úmyslu. Třída se začala zlepšovat a vyvíjet v komunikaci, byla jsem ráda, že se nám daří se posouvat. Holky z té třídy mi ale říkaly, ať se moc neraduju, že je to tak vždycky, když tam Kuba není. Já se jimi nenechala rozhodit a pracovala dál na svých cílech. Když v jedné hodině se vyskytl problém s nastavením hodnocení referátů, byla dlouhá diskuze a já musela dlouho přemýšlet nad řešením. Když jsem poté přišla v další hodině s nápadem a jasnými kritérii, všichni souhlasili. Kuba pořád nebyl ve škole a já si myslela, že zůstane pryč třeba ještě další měsíc. Následovaly podzimní prázdniny a ve středu po prázdninách měla být čeština v osmičce. Přišla jsem do třídy a seděl tam Kuba, ještě k tomu s jiným asistentem. Řekla jsem si, že mu objasním situaci s hodnocením a všechno bude v pořádku, ale nebylo. Nedokázal se ovládat, byl zlý na mě i na spolužáky, zase jsme celou hodinu řešili nastavená pravidla a já se cítila jako bych tam předchozí měsíc vůbec nic nevybudovala. Odcházela jsem ze školy úplně vyšťavená. Holky z té třídy mě po této hodině i po dvou dalších hodinách minulý týden ujišťovaly, ať si z toho nic nedělám, že to bude dobrý, ale já se musím ptát: „Patří žák s těžkými poruchami chování a s očividným nezvládáním sám sebe do běžné třídy?“ Přijde mi, že ani já ani asistenti si s ním nevíme rady a proces učení v této třídě v podstatě nemůže probíhat u nikoho.