Žáci se zdáli být znuzení už na začátku hodiny. V prvních deseti minutách, jako obvykle vysvětlovala paní učitelka téma hodiny. Tématem dnešní dvouhodinovky byl návrh na přebal knihy. Pro mě, budoucího učitele výtvarné výchovy se toto téma zdálo být atraktivní, vzhledem k tomu, že každý žák může svévolně rozvíjet svou fantazii a vytvořit si přebal dle představ. Bohužel mě vyvedly z omylu dvě fakta. Za prvé, toto téma bylo pro žáky těžko uchopitelné z toho důvodu, že žáci museli vycházet z vlastní četby a co si budeme nalhávat, dnešní děti prostě nečtou a můžeme být rádi, že vůbec někdy nějakou knihu drželi v ruce. A za druhé, samotné téma (jak se později ukázalo) bylo pro ně moc obecné. K dispozici měli papír velikosti A4 a pastelky. Během dalších 15 minut se doptávali na další věci, protože si nebyli úplně jisti, co vše si při své tvorbě mohou dovolit a co ne. Někteří začali pilně pracovat, někteří ještě chvíli přemýšleli nad tím, jakou knihu si vybrat. Většina z nich věděla název knihy, ale nevěděli autora. Kdyby bylo po mém, možná bych žákům zadala domácí úkol, ať si na další hodinu připraví nějakou oblíbenou knihu a donesou si ji do školy. Ty, co nečtou vůbec bych možná podnítila k tomu, aby se s nějakou knihou alespoň seznámili. Potom by proběhla krátká diskuze o jejich knihách – zeptala bych se, proč je právě tato kniha jejich oblíbená a řekla jim, ať vypíchnou jednu část a tu se pokusí ztvárnit na svůj přebal knihy, tím by se anulovala možnost kopírovat originální přebal knihy. Také bych místo formátu A4 zvolila reálný formát přebalu knihy a tím jim dala větší prostor pro sebevyjádření a jako drobnost na závěr, by si klidně mohli svůj vlastně vyrobený přebal knihy odnést domů a pochlubit se třeba rodičům. Klidně bych s tímto tématem pracovala v horizontu 4 vyučovacích hodin, aby vznikly opravdu povedené práce. Taky bych chtěla ať si zvolí médium, které jim je vlastní, někdo rád kreslí pastelkami, někdo zase raději lepí. V tomto ohledu bych je nijak neomezovala. Ale když se vrátíme do reality, tak se žáci trápili s přebaly knih, o kterých možná jenom někdy, někde slyšeli. Setkala jsem se v této hodině také s kázeňskými problémy, možná v důsledku nezajímavého tématu, ale líbilo se mi, jak jsem se v této hodině sblížila s žáky. Kluci byli zapáleni do vojenské techniky, tak jsem se jich ptala odkud znají tyto věci, jestli hrají nějaké počítačové hry a podobně. Od děvčat jsem se zase dozvěděla, že četly knihy, které jsem četla i já, tak jsme si povídaly o určité knižní zápletce. Touto drobností jsem zpříjemnila hodinu sobě, ale myslím si, že také i těm žákům, protože najednou jsem pro ně nebyla tak cizí osoba a neváhali za mnou přijít s nějakým dotazem, případně za mnou chodili pro radu, nebo chtěli pomoci něco nakreslit. Jako hlavní aspekt si z této hodiny beru: nebát se komunikovat.