Dnes jsem učila v sedmé třídě fyziku. Kvůli volbám jsme měli spolu mít pouze 20 min. Téma hodiny byla rychlost. Nejprve jsme zopakovali co je to rovnorměrný a nerovnoměrný pohyb, jak značíme rychlost, jaký vztah používáme při výpočtu rychlosti, jaké základní jednotky mají jednotlivé veličiny. Ano, zopakovali jsme vše, co jsme v minulých dvou hodinách probrali a co jsme k této hodině potřebovali. Nejprve jsem chtěla, aby žáci počítali sami do sešitu. Avšak při obcházení třídy, kdy měli žáci problém udělat řádný zápis úloh, o nějakém výpočtu nemohu ani mluvit, jsem usoudila, že bude vhodnější, abychom počítali společně. Přestože jsme na začátku hodiny společně zopakovali vše potřebné k počítání příkladů, žáci nebyli schopni ze zadání vypsat dráhu, čas ani rychlost. Když už jsme se k tomu společně nějak dopátrali, měli na tabuli napsat vztah pro výpočet rychlosti. Přestože jsem vztah pro rychlost při opakování napsala na tabuli, stále byl problém tento vztah napsat na tabuli. Ještě jsem zapomněla zmínit, že ve třídě byl neustálý ruch. Několikrát jsem je napomínala, ale k ničemu to nevedlo. Po hodině, tedy po pouhých 20 minutách, jsem byla naprosto vyřízená. Byla jsem vděčná, že už je konec. Nevím, co mám dělat jinak. Snažím se žákům dát ze sebe naprosté maximum, ale nechci být takto zničená. To dlouho nevydržím. Nevím, jestli je to jen tím, že jsem na praxi a tak jsem jim úplně jedno. Ráda bych měla připravený jiný způsob počítání příkladů, ale přiznávám, že nevím, jak na to v roli praktikantky. Jako učitelka bych možná řekla, ať pracují samostatně a v tichosti, a prvním pěti dám jedničku a kdo se bude bavit, půjde příklad spočítat na tabuli. Nevím, ale mám pocit, že nyní nemám žádné slovo. Chtěla bych to však změnit, naučit se, jak v takových situacích reagovat, chtěla bych být opravdu dobrá učitelka.