Co jsem nezmínila v předchozím zápisu je hezká spolupráce s vedoucí učitelkou. Ta mi dává nejen tipy do výuky nebo metody, které by děti mohly bavit, ale také jsem vděčná za její přítomnost v hodině, kdy spíše nevěnuje mému vyučování přímou pozornost, ale občas do něj i vstoupí, avšak vždy hezkým způsobem. Před začátkem praxí jsem se bála nemístného zasahování do výuky nebo naopak úplným nezájmem, ale tato varianta mi vyhovuje. Taktéž mi poskytuje i konzultace kdykoliv je potřeba a já též oceňuju její přistup k dětem. Srovnám-li to s praxí na tělocviku, kde jsem zažila sice milého učitele, ale některé jeho průpovídky k žákům byly na hraně (dle mého úsudku), ale hlavně měl třídu navázanou na svoji autoritu. Jinými slovy třída pracovala pod jeho vedením „skvěle“. Ale pod jiným byli jako vyměnění. Samozřejmě, že chápu, že se to logicky musí lišit, ale přijde mi, že pokud je třída vedena i k nějakému jinému cíli, než jen plnění aktuálních direktivních pokynů a reakcí na autoritu. Dle mého by se mělo správné směřování třídy projevit i tak, že pod jiným (i méně zkušeným vedením) se budou chovat více méně stejně. A to jsem ráda, že tato třída splňuje. Jasně, že se občas více rozpovídají, jsou příliš hluční nebo uzívaní, ale jinak milá třída se kterou se dá komunikovat a pracovat. Ve třídě jsou také některé děti, které vyčnívají svých chováním, například jedna žačka má ADHD, na které bere prášky, což je trochu dost vidět – když prášky účinkují, vydrží sice sedět, ale je „divná“, pokud prášky přestávají účinkovat, je sice svá, ale zase lítá rukama, očima a mě mrzí, že tak mladé dítě je nuceno být pod práškama, když jsem přesvědčena, že se s touto věcí dá pracovat. Takže zahajuju intenzivnější osobní studii, jak s těmito děti zacházet (v tělocviku je to o něco jednodušší, ikdyž taky to dá zabrat). Další žačka má poruchu autistického spektra(a asistentku), dle učitelů by ani neměla být v této škole (nemyslí to zle), ale údajně ji žáci neberou atp. Takže je stejně izolována a ani ten socializační charakter její začlenění do klasické školy nemá. No…já vím, že jsem plna ideálů, ale přece jen, chodím pracovat do družiny, kde se taky setkávám s dětmi s podobnými diagnózami, ale vždy mi pomáhá mluvit s dětmi o problému naprosto otevřeně (bez příměrů o zvířátkách). A po rozmluvě, kterou zásadně vedu vždy s humorem, ale nanejvýš vážně většinou dojde k určitému spřátelení dětí. Myslím, že pokud je přístup pedagogů (ať už z jakýchkoliv důvodů) takový, jaký jsem výše popsala, nedivím se, že to nefunguje. Pokud děti nejsou zvyklé začleňovat mezi sebe takovéto děti, musí jim v tom někdo pomoct. Vždy se najde nějaká „citlivá duše“ ve třídě a může pomoct s propojením těchto světů. Takže za mě dobrý, ale víc inkluze v pravém slova smyslu, když už. Protože to, že zdroguju dítě s ADHD, to stejné s autisty a dám jím pomocníky, kteří mají být pro pedagoga, ale sedí u „problémového dítěte“ a moc nepodporují začlenění, to mě nebaví. Ale tím, že tady jsem jen na návštěvě, tak spíš jen přemýšlím, jak bych to dělala já, být tam na stálo. A doufám, že lépe nebo aspoň s lepším přístupem, ale vím, že takto se to snadno mluví.