Z prvního dne praxe jsem byla nervózní. Nevěděla jsem, jak to bude probíhat, jaké budou hodiny. Byla jsem zvědavá na chování žáků v hodinách a říkala jsem, jak bude paní učitelka řešit neustálé vykřikování, mluvení nebo například odmlouvání žáků. Napadalo mě spousta spíše negativních otázek. Ovšem po prvním dni praxi jsem měla jen kladné pocity a ze základní školy jsem odcházela velmi spokojená. Odpoledne jsem nad prvním dnem hodně přemýšlela a kladla jsem si otázku, co tu spokojenost vlastně způsobilo? Jako první věc mě napadlo, že to možná způsobil návrat na svoji bývalou základní školu, na kterou mám spoustu krásných vzpomínek. Také mě většina učitelskou sboru nadšeně zdravila a ptala se mě, jak se mám. Ovšem větší část učitelů zajímalo mé studium a nejvíce obory, které jsem si vybrala. Ale asi největší nadšení měla moje bývala paní učitelka dějepisu, kterou jsem si na této praxi vybrala za provádějící učitelku. Byla velmi ráda, že mne dějepis učila a já si ho vybrala pro studium na vysoké škole. Říkala mi, že doufá, že to byla trochu i její zásluha. Když jsem po tomto dotazu začala vzpomínat na hodiny dějepisu pod vedením paní učitelky, tak se mi vybavilo, jak pro mě byly hodiny velmi záživné. Dokonce jsem si vzpomněla i na některé věty a dotazy paní učitelky. Dále jsem zavzpomínala na různé zajímavé činnosti, které jsme v hodinách dějepisu dělali. Po vzpomínání na hodiny dějepisu jsem dala paní učitelce za pravdu, že určitě má na mém budoucím rozhodnutí velký podíl. V tu chvíli jsem si uvědomila, jak může učitel ovlivnit budoucnost žáka. Jak svojí výukou může v žákovi vzbudit buď pozitivní nebo negativní vztah k předmětu. Ale co je nejvíc důležité i výběr budoucího povolání. Ale že by ten hlavní důvod mé spokojenosti byl návrat na moji oblíbenou základní školu? Domnívám se, že to bylo něco jiného. Něco, co mě velmi kladně překvapilo. Byl to klid, ticho a soustředění. Co tím vlastně myslím? Je to fakt, že paní učitelka v dějepisu nemusela skoro vůbec žáky napomínat, nemusela dokola pořád opakovat: „Prosím utište se! Neotáčej se! Nemluvte nahlas! Neber mu věci! Nemluv sprostě! Proč jsi ho uhodil?“ Napadlo by mě ještě spousta jiných vět, který jsem si myslela, že v hodinách uslyším, ale ne. Ale jak to? Tuhle otázku jsem si kladla během prvního dne praxe, a i několik dní poté. Bylo to přirozenou autoritou učitele, dobře zvoleným konceptem hodiny nebo žáky dané téma zajímalo? Poslední můj návrh vyvrací fakt, že jsem během dne měla hospitaci v sedmé, osmé a deváté třídě. Tedy nebyla to jen jedna hodná třída, ale všechny tři. Když jsem se nad tím více zamyslela, tak podle mého názoru měla paní učitelka hodiny velmi dobře připravené. Dokázala úplně vtáhnout žáky do probírané látky pomocí hry, předčítání knížky, videa a pomocí dalších zábavných aktivit. Hned mi dále vyskočila v hlavě myšlenka, že takhle bych chtěla, aby vypadaly také moje hodiny výuky. Ať už během praxe nebo třeba v budoucím povoláním. Nemuset se soustředit na uklidňování a napomínání žáků, ale záživně předat probíranou látku. Vidět, že žáky dané téma zajímá a soustředí se na něj.