Tento semestr jsem se rozhodla, že budu vykonávat praxi na stejné škole a u stejného učitele jak minulý semestr. Hlavně proto, že pana učitele už znám a stejně tak i děti, třídy a prostředí školy. Ještě nutno poznamenat, že na praxi chodím se svojí spolužačkou Veronikou Tinkovou. Hned od prvního mejlu od pana učitele mi bylo jasné, že i tentokrát to bude celkem legrace. V mejlu jsem se ptala, zda s Verčou můžeme přijít na náslechy v pátek na sedmou. Odpověď pana učitele mě vůbec nepotěšila, stálo tam: jasně, hned na výuku. Tajně jsem doufala, že si dělá legraci…nedělal. S Verčou jsme předstoupily před třídu, představily jsme se, něco o sobě řekly (někteří si mě pamatovali a to mě celkem potěšilo) a začly s klasickými otázkami, když se neví kudy kam…děcka se nám po francouzsku představily, zopakovali jsme číslovky (1-20) (pořád si nepamatují číslo 15) a členy rodiny (tuhle látku jsem s nimi během minulé praxe začla já a tak jsem byla ráda, že si něco z toho zapamatovaly). Pan učitel nám ukázal v cvičebnici jedno cvičení na výrazy: mám rád, nemám moc rád, miluji, atd…tak jsme ho s dětmi udělaly. Verča děcka vyvolávala a já jsem psala správnou výslovnost a výsledky na tabuli. Navíc jsme probrali sloveso AIMER. Nakonec jsme ještě zopakovali číslovky a hodina byla u konce. Musím říct, že je pro mě daleko příjemnější vést hodinu s někým druhým, člověk na to není sám. S Verčou jsme se pěkně střídaly a doplňovaly. Když následovala hodina s 9.A., měly jsme z toho celkem vítr, protože nám bylo jasné, že zase budeme hodinu vést my dvě. K našemu překvapení se tak nestalo. Celou hodinu vedl pan učitel (občas se nás zeptal na nějaká slovíčka – tohle mi trošku vadí, protože se bojím, že daný výraz nebudu znát a budu za debila), naštěstí jsme na to dvě. Hodina začla zkoušením Vojty, asi nejslabší žák ve třídě…co se francouzštiny týče, chudák vůbec nevěděl. Celkem mi vadil způsob zkoušení, pan učitel stál vepředu a vojta seděl vzadu…takže zkoušení probíhalo nahlas a před celou třídou. Možná, kdyby ho vyzkoušel někde mimo, nebo si ho posadil do přední lavice, děckám zadal nějaký úkol a Vojtu během toho zkoušel, mohla by to být příjemnější situace. Na konci klasicky pan učitel poděkoval těm, co pěkně pracovali a těm co se nesnažili řekl, že příště by to mohlo být lepší. To se mi líbí. Uvidíme co přinesou další hodiny na praxi, ale je mi jasné, že toho s Verčou odučíme celkem dost.