Tak dnes se to mělo celé odehrát, dnes jsem měl vystoupit před celou třídu deváťáků v roli učitele. Už od rána jsem pociťoval jistou míru nervozity, ale zároveň jsem se neskutečně těšil, dnes se po téměř 4 letech dozvím, zda jsem si zvolil správně. Do teď jsem totiž váhal. Můj první intenzivnější pocit se objevil hned v úvodu, kdy jsem sám vešel ještě před zvoněním do třídy, abych si připravil pomůcky na výuku minerálů v rámci přírodopisu a žáci se automaticky postavili, aniž by věděli, že je budu učit. Najednou mi došlo, že mě opravdu berou jako učitele, to byla do té doby má noční můra. V tu chvíli jsem se začal cítit vcelku sebejistě a se zvoněním jsem se vžil do své role. Příprava na hodinu mi doma zabrala opravdu spoustu času, snažil jsem se myslet na všechno a být tzv. „over prepared“. Hodina proběhla téměř podle mého plánu, stihnul jsem, co bylo potřeba. Hrozně mě těšilo, když na mě někdo vůbec reagoval. Povídal jsem jim o minerálech, posílal jim dané vzorky, občas jsem se to pro většinu „nudné“ téma snažil prolnout nějakou vtipnou poznámkou nebo zajímavostí a ono to fungovalo. Někteří nevypadali nějak extra nadšeně, ale nikdo nevyrušoval. Samozřejmě ale beru v potaz přítomnost učitelky a také to, že mě žáci viděli učit poprvé a nevěděli, co si můžou a nemůžou dovolit, tak spíše pozorovali. Většina hodin, které jsem dříve navštívil z pohledu pozorovatele, mi přišla stejná, tak jsem si říkal, čím to trochu pozměnit. Našel jsem tedy doma hádanky týkající se různých minerálů na opakování a zároveň jsem si říkal, že by bylo fajn zakomponovat do té hodiny alespoň trochu pohybu, ale to mi přišlo těžké vzhledem k danému tématu hodiny. Napadlo mě na poslední chvíli, že jim řeknu, že kdo bude znát odpověď na hádanku, tak se postaví. Zároveň mi došlo, že spojím příjemné s užitečným. Zaprvé se budou trochu hýbat, zadruhé na mě nebudou křičet odpovědi a zároveň dostanou šanci popřemýšlet i ti, kterým to trochu trvá. Dokonce vypadali, že je to i baví. Vrcholem celé hodiny bylo, když jsem jim nad hlavou ukazoval probrané minerály a oni na mě pohotově chrlili správné názvy a někdy i využití. Tohle pro mě bylo mým prvním a zároveň obrovským úspěchem, díky čemuž vím, kam patřím. Příjemný to pocit. Tento týden jsem učil opět přírodopis, konkrétně smyslovou soustavu v 8. třídě. Provázela mě obava z velkého počtu žáků ve třídě, je jich tam 30. Předchozí hodinu jsem učil třídu s počtem 19 žáků. Snažil jsem se opět důkladně připravit a hlavně se pokusit žáky maximálně zapojit, aby je to alespoň trochu bavilo. Myslím si, že se mi to docela podařilo, bavili jsme se o různých zajímavostech v rámci smyslů u různých živočichů, zkoušeli jsme, jak má kdo citlivý sluch, jaký je rozdíl v hmatové citlivosti konečků prstů a zad, zornicový reflex, optické klamy a jiné. Těší mě, že se mi podařilo hodinu smysluplně a časově zorganizovat. Ještě příjemnější bylo, když mi provázející učitelka po hodině řekla, že je škoda, že to neviděl pan ředitel, bylo by to prý na jedničku podtrženou. Je pro mě parádní odejít ze třídy s lepší náladou, než jsem přišel. Za chvíli mne ale čeká výuka chemie, kterou zde učí pro mě velká kapacita, pan ředitel. Necítím se v tomto tak jistý a hlavně když mi pan ředitel několikrát řekl, že pokud budu dostatečně dobrý, počítá, že ho ve výuce zastoupím, protože už se chystá do důchodu. Je to pro mě dost velká výzva, tak uvidím.