Do své vlastní výuky na škole, kde vykonávám praxi, jsem se pustila rovnou po hlavě. Po několika násleších u paní učitelky jsem se cítila dostatečně připravená na výuku a také na žáky. To je důležité. Hlavně na ně. Protože záleží také hlavně na tom, koho učíte. Jestli to jsou žáci, kteří jsou šikovní, pracovití a pilní (takové žáky jsem učila na své předchozí praxi a bylo to úžasné), tak stačí dobrá příprava a hodina půjde sama. Ale co když to jsou žáci, kteří matematiku nesnáší, nezajímají se o své známky a nechce se jim v hodině spolupracovat? S takovýmto případem jsem se setkala právě zde. Jedná se o třídu, která je celkově slabší snad ve všech předmětech na škole. Tito žáci nemají nejspíše žádnou motivaci pro to, aby se učili; vůbec jim nevadí, že dostávají samé špatné známky a poznámky za neplnění úkolů a v hodině se učitelé musíme více než snažit, aby je alespoň trochu vnímali a spolupracovali. Tyto žáky jsem měla za úkol naučit lineární rovnice. Myslela jsem si, že to bude lehká věc. Ne úplně snadné, ale že by to mohlo jít hladce. Ani náhodou. Třída má sice své „tahouny“, kteří mi odpovídají na otázky a snaží se se mnou počítat, ale ostatní mají doslova „na párku“. Mě ani samozřejmě jejich paní učitelce se tento přístup nelíbí, a tak se to snažíme nějak změnit. Ale ptám se sama sebe: Má to vůbec cenu? Rozhodla jsem se, že ano. Kdybych totiž byla v kůži paní učitelky, která je učí matematiku každý den v týdnu, a měla je pozorovat, jak jsou den ode dne línější, bylo by mi asi do pláče. My jako učitelé musíme v žácích také vzbudit nějaký zájem o daný předmět a být jim i příkladem. Není přeci naším cílem rozdávat jen špatné známky a poznámky, a když to teda nejde, tak si zopakují ročník. Bohužel i takové případy jsou. Většinou jsou dvě cesty k úspěchu: buď to půjde po dobrém, nebo po zlém. Po zlém to evidentně nefunguje (špatné známky, poznámky, okřikování, …), rodiče žáků jsou asi hodně tolerantní. Tak si říkám, jestli to nezkusím po dobrém. Co takhle se těm žákům tedy věnovat více, aby to ve škole opravdu pochopili a nedostávali jen špatné známky? Co nechat ty rychlejší žáky pracovat samostatně a pracovat v těmi slabšími, co potřebují pomoct? Za zkoušku nic nedám. Zkusila jsem to tak v půlených hodinách a celkem to i fungovalo. Žáci, kteří měli problematiku lineárních rovnic zvládnutou (jelikož jsme to probírali asi týden) si počítali sami příklady ze sbírky. Ti slabší samozřejmě sedí nejčastěji vzadu, ale mě to nezastavilo. Nechala jsem je vzadu, ať je netahám ze jejich komfortní zóny a nechala jsem je vyrobit kartičky. Tímto jsem si pojistila to, že když je vyvolám křestním jménem, musí mi něco říct. Jelikož nás v té jedné půlené hodině bylo méně než obvykle, docela to i klapalo. Sice jsme vypočítali asi jen pět rovnic se zkouškou (jednodušších), ale pomocí jednoduchých kroků a vhodných příkladů si je postupně dostávám tam, kam chci já. A oni mě berou a říkají mi paní učitelko. Když neví, tak se ptají mě, ne paní učitelky vzadu. S touto stejnou třídou mám i hodiny angličtiny, a i tam mi to funguje podobně. Nesnažím se z nich za každou cenu mámit gramatiku a slovíčka, ale pomocí jednoduchých úloh (pexeso, kartičky, spojovačky, apod.) jsme schopni zlomit tu jejich nečinnost. Už asi vím, jak na ně. A to mě velice těší. Zjišťuji, že každá třída není ideální a každý žák má své specifické potřeby, které já prostě jako učitel musím umět rozeznat.