Čas ubíhá neuvěřitelně rychlým tempem a každý z nás si to uvědomuje více či méně v určitých momentech. Z první praxe mi zbývá už jenom posledních pár hodin a já si to začínám uvědomovat víc a víc. Možná, že na začátku bych řekl, že to je dobře a že takovou situaci ani nebudu vnímat. Spíše bych to bral jako samozřejmou věc. Jenže ono to není jen tak něco, co jsem schopen přejít bez nějakého pocitu a ponoření do sebe. Sám nevím, jak to vyjádřit pořádně slovy tak, aby mi jiní rozuměli. Možná, že jsem až moc přecitlivělý. Možná, že to je špatně a možná, že taky ne. Nevím.. Jsem v situaci, kdy je pro mě těžké nějakým způsobem reagovat a vlastně dlouho jsem vůbec přemýšlel nad tím, o čem vůbec psát. Na poslední praxi se mi stala taková věc, která ve mně zanechala obrovskou nálož emocí. Stalo se tak před hodinou OV v 9.B, kdy mi ještě vedoucí učitelka před mým vyučováním sdělila, jak se ji neustále holky z této třídy na mě vyptávají a jsou ze mě „nabuzené“ – nevím už přesně, jakým slovem to označila :D. Samozřejmě, že pak ještě k tomu všemu podotkla, abych si dával pozor, že to chápe, že jsem mladý, holky jsou mladé, ale některým ještě nebylo ani 15. No jen jsem se tomu smál, protože jsem nad něčím takovým popravdě ani neuvažoval :D. Nejvíc mě ale ovlivnil ten moment, kdy mi sama sdělila, že děcka by chtěli, abych tam už zůstal a učil je už každou hodinu. Byl to takový počátek všeho, kdy jsem nevěděl, jak na to mám vůbec reagovat a nějak jsem to pomalu přešel a snažil se asi i nevnímat. Takový ten pocit se mi ale vrátil pak během samotné hodiny, kdy se mě děcka vyptávaly, jak dlouho zde ještě budu a jestli opravdu musím odejít. Úplně mi to začalo po celou dobu přemítat v hlavě. Furt a neustále jen tyto podněty. Do toho moje výuky i v jiných třídách, navíc jsem měl suplování i v nové třídě. Furt jsem vnímal o to víc jen podněty, které jsem slyšel ve třídě devítek. „Pane učiteli, budete nás učit už napořád?“ a „Pane učiteli, nemohl by jste nás mít i z jiných předmětů?“ a „Pane učiteli, nemohl by jste u nás suplovat častěji?“. Víkend jsem strávil jako každý jiný v práci, ale s naprosto jiným průběhem, jako v jiné dny. Nemohl jsem ty zážitky ze školy dostat z hlavy. Ty emoce, které to ve mně probudilo, mám stále. Pořád si říkám, že co budu dělat, až mi ta praxe skončí a já nebudu mít v tu a tu hodinu výuku zrovna všech těch tříd, kde působím. Úplně jsem si uvědomil, jak mě těch pár hodin praxe ovlivnilo natolik, že jsem si k těm dětem vybudoval citový vztah. Sám nevím, jestli je to dobře nebo špatně. Hlavně nevím, co všechno to na mně zanechá a jak mě to ovlivní, až bude má poslední hodina. Teď ale.. No.. Já mám ty děcka rád! A tu práci s nimi jsem si oblíbil natolik, že ani nechci odtamtud odejít. Během následujícího týdne se na toto téma budu muset zeptat i ostatních kantorů, jak s tím ze začátku třeba bojovali nebo i bojují, když mají k některým třídám citově založený vztah a jak se s tím pak dokážou vůbec vypořádat, když se spolu musejí rozloučit, a co to v nich vůbec vyvolává za pocity.. Možná, že já takhle smýšlím, protože jsem doposud neměl žádný problém, se kterým bych si neporadil nebo který by mě nějak vyvedl z míry. Vlastně ono zatím vše bylo v rámci možností perfektní a já tak vůbec ani neměl důvod přemýšlet o něčem jiném. Vím ale, že následné odloučení pro mě bude citově trošku problém, obzvláště, když už to pro mě nejsou všichni jen děti, ale veskrze všechny už znám jmény, vidím jejich projevy chování, aktivitu, pocity a o spoustě z nich bych dokázal říct svůj vlastní názor na ně.