Dnes jsem si odučila hodinu, kterou sem měla připravenou, i tak jsem ovšem během výuky dělala určité změny a přizpůsobovala se situaci. Podařilo se mi probrat vše, co jsem chtěla, protože mi ještě zbýval vymyslela jsem aktivity navíc tak, že jsem pokryla celou hodinu, tak, jak jsme potřebovala. Dokonce mě inspiroval jeden žák tím, že si sám od sebe samostatnou práci ohodnotil. To mi přišlo jako dobrý nápad a zapojila jsme do toho celou třídu. Každý se měl podle svého nejlepšího vědomí a svědomí ohodnotit, měli vzít v potaz nejen výsledky ze samostatné práce, ale i to, jak moc byli v hodině aktivní a jak moc se do výkladu zapojovali. Na žácích bylo vidět, že je to poměrně baví a opravdu diskutovali nad tím, jak se ohodnotit. Celkově jsem z této hodiny měla velmi dobrý pocit a myslím, že jak já, tak i žáci jsme si hodinu užili. A právě taková hodina mě utvrdila v tom, že mě vyučování opravdu baví a když ně všechno jde přesně podle mých představ, baví mě řešit nepředvídatelné situace, které jsem v této profesi naprosto běžné. Myslím, že, co se o práci učitele rozhodně říci nedá, je to, že by to byla nudná a stereotypní práce. Líbí se mi, že každá hodina je jiná, s každým žákem se musí pracovat a komunikovat trochu jinak (což se pořád ještě učím a je to asi jedna z těch náročnějších aktivit, které se ještě pořád učím). V další hodině jsem na náslechu zažila situaci, kdy byli žáci naprosto nesnesitelní. Bavili se, vyrušovali, učitelka se snažila několikrát situaci ve třídě uklidit, avšak bez úspěchu. Bylo mi té učitelky i těch pár jedinců, kteří dávali pozor, líto. Snažili se, co mohli, ale ostatní to absolutně nerespektovali. Paní učitelka byla po hodině unavená a sama z té hodiny byla nešťastná. Od paní asistentky jsem se později dozvěděla, že se takto nechovali jen v této konkrétní jedné hodině, ale celý den. V této chvíli jsem si říkala, že asi opravdu se najdou dny, kdy se člověk cítí absolutně bezmocný, on se snažil a udělal vše, co mohl, když s ním ale žáci odmítají komunikovat, je to špatně. Tou lepší variantou je ještě to, že takový den v některých třídách nastane jednou za čas. Problémem však nastává, pokud takovýto stav přetrvává dlouhodoběji, v tomto případě si myslím, že to ale musí vadit i samotným žákům, kteří se přes vyrušování spolužáků, byť by chtěli, moc nenaučí. Některé dny jsou lepší a některé horší, tak je to ale i v životě. Myslím si, že to ale platí i v učitelské profesi oboustranně. Někdy má horší den učitel, někdy žák a je jen na nich, zda si vyjdou vstříc a nějak to obě strany zvládnou, nebo zda si budou dělat zbytečné naschvály. I když je někdy těch horších dnů více, člověk by se určitě neměl nechat odradit a měl by si stále připomínat ty lepší momenty. Naposledy se mi v jedné třídě podařila vysvětlit určitá látka i dítěti, které s ní dlouhodobě bojovalo a nešla mu. Popravdě jsem si připadala, že mám větší radost, než ten žák. Vůbec mi to ale nevadilo. Myslím si, že nechtěl dát najevo svou radost před spolužáky, i když i ti ho velmi pěkně podpořili a měli radost s ním. A přesně takové momenty jsou osobně pro mě důležité, aby mi připomínaly, že ne vždy je vše černé, tak jak se na první pohled může zdát. Povolání (resp. poslání) je to velmi důležité a jsem velmi ráda, že každý den můžu realizovat něco, co má smysl nejen pro mě, ale i pro žáky, i když si to ještě momentálně třeba ne úplně všichni plně uvědomují.