Během již proběhlé praxe se ve mně střídají pocity nadšení a neúspěchu. Učím v 7.třídě, doposud jsme probírali témata jako státní moc, majetek a vlastnictví a nyní jsme dospěli ke kultuře a s tím spojené normativní chování (pravidla společenského chování, atp.). Zatím asi nejpříjemnější zjištění bylo, když jsem vedla ve dvou dnech po sobě stejná témata hodin v jiných třídách a mohla si porovnat, jak odlišné můžou být totožné hodiny. Jednalo se o hodinu, kterou jsem si docela hezky připravila, jak prezentaci, tak i materiály a pomůcky k jednotlivým aktivitám. Téma jsme nakonec v obou třídách roztáhli na dvě vyučovací hodiny – pro mě příjemné zjištění, že někdy není kam spěchat a aspoň si znalosti lépe sednou. To nejhlavnější však byl, že v první hodině v první třídě jsem neměla z hodiny nějaké valné pocity – panoval spíš hluk, aktivity ani nevím jestli bavily, ale nějak se to zvládlo. Moje pocity byly nic moc, ale už po hodině mě napadali nápady, jak to udělat příště. Jak pozměnit pořadí úkolů, jak komunikovat s dětmi. Následující hodina s druhou třídou měla pak hned jiný spád, stihli jsme i o něco více (nebo spíše kvalitněji). Zásluhy na tom měla v prvé řadě moje zkušenost s předchozí třídou, ale také fakt, že tato třída je zase jiný utuženější kolektiv. To všechno mi však hodně pomohlo odlehčit můj náhled na věc – že záleží na vícero faktorech, které můžu více či méně ovlivnit. Mně samotné tedy pomohlo ujasnit si, že není potřeba se stresovat úspěchem hodiny (který je stejně subjektivní) a zároveň se mi líbila představa, jak odlišné můžou být hodiny dle mého očekávání. Takže to učí mě i takové pokoře k samotnému výsledku.