Když jsem v říjnu nastupovala na praxi, měla jsem hrozný strach. Strach z toho, že se úplně znemožním, třeba před provázející učitelkou, která bude volat na univerzitu, co jim to tam poslali za nemehlo. Nebo před žáky, co si budou ťukat na čelo a říkat si, o co se tam ta cizí paní jako snaží. Měla jsem strach, že mě opustí poslední špetka kreativity, že zůstanu stát před třídou jako Alenka v říši divů a skončím držíc se zuby nehty učebnice, abych v hodině dokázala vůbec něco udělat. Že budu tak hrozná, že po mně začnou lítat svačiny a já s brekem uteču na prvostupňový pidizáchody. A proč vlastně? Proč je tak těžké si uvědomit, že tahle mince má dvě strany? Že nejdeme do školy na vlastní lynčování, ale že náš pobyt ve škole je novou situací pro všechny, i pro samotné žáky? Minule jsem psala, jak se hrozně bojím výuky splašených páťáků. Šla jsem tam s těmi nejhoršími scénáři – živě jsem si představovala, jak se třída změní v totální chaos a zdivočelé šelmy tam budou trhat sešity a skákat z oken. Nic takového se nestalo. Vlastně naopak, byli mnohem hodnější a spolupracovali víc než s vlastní učitelkou. Vycházela jsem ze třídy šokovaná, nejen, že to všichni přežili ve zdraví, ale že se to vlastně povedlo. Dosáhla jsem pomyslné laťky úspěchu, o které jsem si nemyslela, že jí dosáhnu. Ale když se nad tím zamyslím, tak to přeci dává smysl! Děti nejsou piraně, co se hned vrhnou na novou kořist a neskončí, dokud z ní nezůstane jen kostra. I pro ně je to nová situace, jsou zvědaví, co se bude dít, mají potřebu se ukázat v dobrém světle, stejně jako my chceme na ostatní udělat ten nejlepší první dojem. Tím samozřejmě nechci říct, že veškerý můj strach zmizel a stalo se ze mě ztělesnění klidu a pohody, protože vždycky se může něco pokazit a existují i žáci, co se naopak pokusí vyzkoušet ty nejzazší limity. Dostala jsem se však do jakéhosi stavu smíření a pocitu, že je to „jen“ 45 minut, které přece nějak musíme přežít – a co víc, že si je vlastně můžeme i užít. Není totiž vše tak černé, jak se zdá. Myslela jsem si, jak se mi má poslední hodina u třeťáků nepovedla, a byla jsem na vážkách, jestli budu mít odvahu se před ně znovu postavit. Při vstupu do třídy mě však čekalo něco, co jsem rozhodně nečekala – ti malí špuntíci začali jásat, že je budu zase učit já, a učitelka mi řekla, že se na mě hrozně těšili a že se před druhou skupinkou pořád vytahují, že mají učitelky rovnou dvě. A co mě dostalo ze všeho nejvíc – po hodině za mnou jedna holčička přišla a objala mě! Takže to se mnou asi nebude tak hrozné, a teď se těším na učení mnohem víc než předtím. Vlastně mi přijde skoro líto, že praxe bude končit, protože se bojím, že si od učení odvyknu a budu se svým strachem zase na začátku. Nebo je snad učení jako jízda na kole a nezapomíná se? :)