Můj první „záznam“ do deníku jsem bohužel nestihl odevzdat včas na hodinu, protože jsem první skutečnou praxi měl až v pondělí před seminářem k praxi. Už když jsem šel na první setkání a domluvu ohledně praxí jsem byl trochu nervózní, protože jsem nevěděl, co mě tam čeká ani kam se mám přesně dostavit. Naštěstí před školou postávalo více mých spolužáků z fakulty. Ve větší skupině lidí, kteří nevěděli kam jít jsem se cítil přece jen o trochu líp. Seznamovací hodina probíhala podle mého očekávání až do chvíle, kdy jsem vyslovil jméno svého provázejícího učitele, který si mě po dobu praxe má vzít na starost. Při vyslovení jeho jména zvedla hlavu garantka praxí, vedoucí asistentů pedagoga a ještě jedna další asistentka. Ihned mě varovali, abych chodil včas na hodiny, nevyrušoval, a choval se ukázněně. Prý bych totiž dokonce i já mohl dostat poznámku za chování. Připadal jsem si, jako kdybych na školu šel jako nový žák a ne jako student na praxi. Přítomná asistentka pedagoga ještě poznamenala že nejen děti ale i ona sama se v hodinách mého provázejícího učitele bojí. Z toho co mi řekli, jsem však těžkou hlavu neměl. Chtěl jsem si udělat obrázek o učiteli sám. 6. třída – informatika Hned na první hodině jsem měl pocit, že má pan učitel všechno pevně v rukou. Rozhodně to ale nevypadalo tak vážně, jak mi všichni popisovali. Pan učitel vedl třídu poněkud tvrději ale že by zbytečně zvyšoval hlas to se nestalo. Vzhledem k tomu, že žáci tvořili prezentace v Power Pointu, jsme se mohli s panem učitelem chvilku pobavit. Kromě toho že občas mluvil o žácích ne úplně vhodně mi přišel jako fajn chlap. Bavili jsme se spolu o výuce informatiky, o jeho stylu učení a o počítačové grafice. Vzhledem k tomu, že pan učitel neuznává náslechy, mi oznámil že příští hodinu už odučím já. Domluvili jsme se na výuce grafů v MS Excel a já šel na další praxe. 8. třída – žáci s SPU Druhý obor, který studuji je speciální pedagogika. Hned na první hodině jsem byl „překvapen“ tím, že bych měl učit já. Paní učitelka potřebovala jít na sraz ŠPP a já dostal na starost jednoho žáka. Chlapec je v osmé třídě a má lehčí formu dyslexie v kombinaci s dysgrafií. Mým úkolem bylo zkusit s ním chvíli číst a psát. Paní učitelka se také zmínila, že žák jí nikdy neřekne, v čem má ve škole problémy a požádala mě, jestli bych to nezjistil já. Vzhledem k tomu, že jsem měl na starost pouze jednoho žáka, mohl jsem uplatnit čistě individuální přístup. Chvíli jsme spolu četli a psali. Přičemž každou činnost jsme prokládali krátkým povídáním. Ptal jsem se ho na záliby, cestování, školu atd. Ke konci hodiny se žák velmi pěkně rozmluvil. A sám se mi svěřil, že teď v češtině dělají větný rozbor a že to vůbec nechápe. Slíbil jsem mu, že až příště přijdu, tak si pro něj nachystám nějaké cvičení. On sám mě navíc překvapil jedním návrhem. Řekl, že příště zkusíme zase něco napsat a potom na těch větách co napíše si zkusíme daný větný rozbor. Z hodiny jsem měl velmi dobrý pocit. Bylo očividné že žák se na další hodinu se mnou těší a že ho tento styl výuky baví. Kdybych měl pracovat s celou třídou bylo by to hodně jiné a nemohl bych se mu takhle věnovat. Ale vzhledem k tomu že jsem měl čas jen na něho to šlo velice dobře.