Dnes jsem byla na praxi už popáté a musím říci, že od první návštěvy se toho hodně změnilo. Prvotní strach opadl a já se konečně začala ve školním prostředí cítit trochu komfortněji. Dnes ráno při cestě na praxi jsem se přistihla, že se i trochu těším. Aby taky ne, vždyť jsem dnes měla poprvé učit! Zatím ne celou třídu, pouze jednoho žáka, který je původem z Ukrajiny a má problém s českým jazykem. Měla jsem pro něj připravené aktivity a byla jsem zvědavá, jestli to bude fungovat. Ještě předtím jsem však dostala úkol, který mě na pár vteřin paralyzoval. Měla jsem dozorovat nad děvčaty z 9. C. Vytvářely si materiály na projektový den. Mým úkolem bylo je pouze hlídat a řídit jejich práci, pokud bych naznala, že se jí nevěnují dostatečně. V první chvíli jsem nevěděla, co dělat. Jak si stoupnout, jak mít složené ruce, jestli se usmívat, mluvit nebo raději jen mlčet. Před žáky se pořád hodně hlídám, neustále přemýšlím nad tím, jak na ně asi působím. S děvčaty jsem se pobavila o projektu, odpověděla jim i na otázky k mé osobě, sama se jich dotazovala na jejich záliby. Tři dívky ve třídě byly poněkud živé. S prací se loudaly, spíš si povídaly a lítaly po třídě. Snažila jsem se je nedirektivní formou navést na rozdělanou práci. Nejsem příliš vůdčí typ, nerada někomu přikazuji, a tak jsem se snažila na ně působit, jak jen to cítím. Možná jsem byla málo tvrdá a leckdo by mi můj laxní postoj vytkl. Když už jsem viděla, že jsou otrávené, dala jsem jejich rozdělanou práci za úkol jiným dívkám. Zpětně si myslím, že to nebyl špatný tah, ale v ten moment jsem samu sebe v duchu kritizovala za to, že neumím tyto tři dívky dostatečně usměrnit. Soukromou hodinu s žákem z Ukrajiny jsem si naopak velmi užívala. Snažila jsem se ho naladit na pohodovou vlnu, využívala jsem pro jeho aktivizaci hry, výklad, psaní na tabuli, osobní přístup. Ohromně mě to bavilo, byla jsem totiž schopná vnímat všechny jeho výrazy tváře a okamžitě reagovat. Přišlo mi, že mám vše pod kontrolou a cítila jsem se v této roli sebejistě. Zároveň jsem dávala pozor, aby ze mě žák neměl strach. Do hodiny dějepisu jsem si pro žáky 6. třídy připravila krátký kvíz na vznik Československé republiky. Dost mě mrzelo, že mně pan učitel nedal prostor pro práci s žáky a tímto pracovním listem. Doufala jsem, že připravenou aktivitu budu moci ve třídě řídit a on si na chvíli sedne a bude jen poslouchat. Bohužel jsem to s ním ale nezvládla vykomunikovat, a tak jsem jen listy rozdala a zadání i kontrolu listů už prováděl on. Musím do příště zapracovat na lepší komunikaci s učitelem a taktéž překonat svůj strach z toho, něco navrhnout. Malý krůček k tomu jsem už udělala, když jsem se nabídla, že tento kvíz pro 6. třídu vypracuji. Je mi dost hloupě, když ve výuce jen sedím a nemůžu se do ní aktivně zapojit.