Když jsem si minulý semestr vybírala školu, kde budu dělat praxi, neváhala jsem ani okamžik a přihlásila se na brněnské fakultní školy. Byla jsem skálopevně přesvědčená, že školy v Brně mi ukáží daleko víc, než škola v malém městě. Brno by přece mělo nabídnout začínajícím učitelům více zajímavých metod, které využijí ve své výuce, dále se seznámí s moderním vybavením ve třídách a se zajímavými pomůckami pro výuku, nadšený přístup provázejících učitelů je samozřejmostí... Zamítla jsem tak základní školu v Miroslavi, kterou jsem devět let navštěvovala. Věděla jsem, jak to tam chodí. Učí tam stále ti stejní učitelé, kteří učili mě, takže určitě nedošlo k žádné výrazné změně ve výuce. Byla jsem přesvědčená, že mi tato škola nemá co nabídnout. Avšak po brněnských zkušenostech jsem musela přehodnotit své ukvapené rozhodnutí. Ani jedna z navštěvovaných škol totiž nesplnila má očekávání. Naznala jsem, že to bude všude asi dost podobné, a dala jsem proto škole v Miroslavi šanci. Praxi jsem začala až ve čtvrtek 14. března. Náslechy českého jazyka jsem měla ve třech ročnících. Na první hodinu jsem šla do deváté třídy, na kterou jsem byla v kabinetě českého jazyka upozorněna, že tato třída je plná „osobností“. Očekávala jsem tedy kázeňské problémy. Třída mi však přišla klidná a kromě pracovního ruchu jsem se zatím nesetkala s žádnými většími výtržnostmi. Žáci zde byli rozděleni na dvě skupiny. Paní učitelka pracovala nejprve se všemi. Následně skupinám dávala střídavě samostatnou práci s rozdílnou náročností. První část žáků se připravovala na přijímací zkoušky. Druhá část třídy spíše opakovala již probrané učivo – pravopis, rozbory souvětí. Druhá hodina probíhala v sedmé třídě. Zde mi paní učitelka prozradila svou taktiku. A sice, že této třídě známkuje téměř vše, co v hodinách udělají. Jedině tak je přiměje k práci v hodině. Třída se mi opět nejevila jako problematická. Co mi však v hodině vadilo, bylo hlasité diktování získaných známek, které většinou nebyly zrovna k chlubení. V ten moment jsem si vzpomněla na svá školní léta, a také na to, že mi tento způsob diktování známek vadil. Když se mi něco nepovedlo, nechtěla jsem, aby to věděli všichni. A tak by mě zajímalo, zda je tento postup správný? Dále jsem si všimla, že pokud si ve třídě kontrolují pravopisná cvičení, řeknou pouze to, co doplnili, už ale nezdůvodní, proč to tam doplnili. Někteří žáci mohou zvolit taktiku „ padesát na padesát“. Buď se do toho y/i či velkého/malého písmene trefí nebo netrefí. Myslím, že by při kontrole měli svůj výběr vždy zdůvodnit. A i když je daný jev jasný pro vyvolaného žáka, nemusí být jasný ostatním. Tím se žáci mezi sebou přeci učí... Poslední náslech probíhal v šesté třídě. Tentokrát se nejednalo o mluvnici, ale o hodinu slohu. Popis pokoje. Žáci si měli nakreslit obrázek svého pokoje a představit ho spolužákům. Ze všech popisů se mi líbil pouze jeden. Jediný žák byl schopný odpovídat a mluvit v celých větách. Ostatní odříkávali pouze výčet věcí, které v pokoji mají. Příští týden budu tyto tři hodiny učit. Určitě se chci zaměřit na zdůvodňování pravopisných jevů a odpovědi v celých větách. Také bych ráda do výuky zařadila více metod, které by žákům ukázaly, že se pravopis dá procvičovat i zajímavějším způsobem než jsou jen doplňovací cvičení. Své výsledky zaznamenám v dalším deníku. I když i tato základní škola má své mouchy, už po prvním náslechu věřím, že s výběrem školy pro praxi tentokrát nebudu litovat.