Přestože mám za sebou pouze týden praxe, mám pocit, že jsem nasbírala hromadu nových zážitků. Škola, kde praxi vykonávám, je poměrně velká, má necelých 800 žáků, ale díky dobré organizaci je velmi přehledná a dobře strukturovaná. S mou provázející paní učitelkou jsme si, podle mého, celkem sedly. První setkání bylo trochu rozpačité, nepřipadala jsem si úplně vítána, ale pak se mé obavy rozplynuly. Jako osobnost, mi paní učitelka přijde trochu vyčerpaná životem, i když je ještě mladá. Jako bych měla pocit, že učitelství nebylo a stále ještě není jejím vysněným povoláním. Jen tak mezi řečí mi můj úsudek také nepřímo potvrdila. Spoustu tříd má nových, proto se ještě poznávají a žáci nějak nevědí, co od ní mohou čekat. To já jsem vlastně také nevěděla. V pondělí jsem měla domluveny náslechy, na kterých jsme se shodly v pátek před víkendem. Když jsem ráno přišla do kabinetu, místo mé provázející učitelky mě na stole čekal vzkaz, že má nemocnou dceru a musela s ní k lékaři, proto mě prosí, abych hodiny odučila. Přiznám se, že to byl pro mě trochu šok. Ano, materiály i detailní popis mi přichystala, ale přeci jenom… Nicméně jsem odhodlaně vyrazila. První byla hodina německého jazyka v 7. ročníku. Postupovala jsem dle instrukcí a vše šlo poměrně dobře. Pak se mě ale nejmenovaný žák zeptal, proč si musí slovíčka opisovat z pracovního sešitu do vlastního sešitu. Pro mě tím nastala prekérní situace. Sama s tímto slepým opisováním nesouhlasím, opsat ano, ale kreativně, ne to stejné nudné vypisování dle formátu, který již jednou zaznamenán je. Ale jak žáčkovi odpovědět? Nemohu přece podlamovat autoritu jejich učitelky. Studenta jsem pochválila, že má dobrou připomínku, a že je dobře, když říká, že se mu něco nelíbí. A poté jsem ho vyzvala, aby zkusil navrhnout lepší řešení pro učení se nových slovíček. Nebyla jsem naivní, samozřejmě, že se mi dostalo odpovědi, že se je nebudou učit vůbec. Přesto měl pravdu s tím, že je to zbytečné, neefektivní. Abych jim hodinu alespoň trochu zpestřila, omezila jsem počet nových slovíček a trénovali jsme výslovnost. Myslím, že to je bavilo. Ale ta hodina tak rychle uběhla, zazvonilo zrovna v půlce věty, kterou jsem ani neměla možnost dokončit. Zbylé dvě hodiny, které jsem učila, byly hodiny českého jazyka. Šlo o 6. a 7. třídu, přičemž musím podotknout, že žáci jsou sice hluční, ale aktivní, spolupracují, což je určitě lepší, než mít sice třídu tichou, ale zato plnou leklých ryb. Probírala jsem látku, kterou mi paní učitelka zadala, a využívala jsem učebnici i pracovní listy. Všimla jsem si, že dobrý pracovní list umí žáci ocenit. Možná také proto, že ty jejich sešity, to je opravdu žalostný stav. Jak by se z nich člověk mohl něco naučit?