Blížil se jedenáctý listopad a s ním i oslavy svátku svatého Martina. Paní učitelka se rozhodla dvouhodinovku výtvarné výchovy pojmout velmi tematicky, s ohledem na aktuální dění, a tak dostaly děti za úkol zobrazit sv. Martina na koni. Nejdříve vytvořily kresbu tužkou, tu vybarvily pastelkami a nakonec vytvořily pozadí vodovými barvami. Předlohou a vzorem jim byla kresba jejich spolužáka z ročníku výše, kterou paní učitelka považovala za zdařilou. A tak se děti pustily do práce. Kreslily, gumovaly, vybarvovaly a jak to v hodinách výtvarné výchovy bývá, povídaly si a smály se. Během tohoto vyučování mě, jako pozorovatele, vyvedlo z míry několik věcí. Velmi mě zamrzelo, že se paní učitelka v rámci hodnocení, jak průběžného, tak i závěrečného zaměřila pouze na nedostatky. Celkově toho příliš k jednotlivým obrázkům neřekla, a když už se nad nějakým z nich pozastavila, bylo to proto, že si všimla, že je něco špatně. Nebo jí to tak aspoň připadalo. Díky tomuto jejímu přístupu byly děti stále demotivovanější. Některé děti to po stále přicházejících výtkách přímo vzdaly. Během přestávky si svůj obrázek přinesly před tabuli a přiložily ke vzorové kresbě. S pomocí prosvítání si jej obkreslily. A jelikož paní učitelka na ukázkovou kresbu během vyučování stále odkazovala a vyzdvihovala její kvality, vůbec neměla problém s tím, že se kresba stala jakýmsi ideálem, ke kterému najednou směřovala podoba všech dvaceti pěti obrázků. Tak si to asi představovala. Vzniklo tedy mnoho velmi podobných kreseb, lišících se pouze v barevnosti. Paní učitelka byla spokojená. Začaly ve mně vyvstávat otázky, zdali tohle všechno, co s žáky dělá, má vůbec nějaký smysl. Má tato činnost stále ještě nějaký tvůrčí potenciál? Paní učitelka velmi kladla důraz na formální stránku úkolu. Stanovila, jaké všechny náležitosti má obrázek mít, aby děti měly splněno a obrázek byl zdařilý. Jakmile jí však někdo přinesl k hodnocení obrázek, kde něco “chybělo“, například hvězdy v pozadí, byla velmi naštvaná a na žáka nepříjemná. Nejspíše se cítila dotčeně, protože měla dojem, že její výklad děti neposlouchaly. Poslala je tedy v takovém případě zpět na místo, aby práci upravily, dokončily. Měla jsem takový pocit, jako kdyby striktní požadavky ohledně formy smrskávaly výtvarný projev dětí do jakési stanovené šablony. Ačkoliv šlo o hodiny výtvarné výchovy, děti neměly prostor zapojit svoji tvořivost, ani využít své představivosti. Nejen, že to po nich nebylo vyžadováno, ale navíc mi připadalo, že jim to nebylo ani umožněno. V případě, že nepostupovaly dle stanoveného postupu, neužívaly vybraných barev či práci ozvláštnily a doplnily něčím svým, paní učitelka se zdála být až pobouřena. Myslím si, že v hodinách výtvarné výchovy by měl být kladen důraz nejen na ovládnutí technik, ale především na rozvíjení kreativity žáka, což dokonce vnímám jako podstatnější. Přece jen, práci s výtvarnými nástroji se člověk může naučit a věnovat se jí v každém věku. K tomu, aby děti mohly rozvíjet svoji tvořivou mysl, potřebují určitou míru volnosti a prostor, jinak totiž nemohou uplatnit svoji iniciativu a tak současně i rozvíjet své silné stránky uměleckého projevu.