Reflektivní deník 2 – seminář 8. 4. 2019 Poprvé učit, no kdovíjaké to tady bude. Vcházím do třídy, tentokrát bez paní učitelky, protože ta je nemocná, ztratila hlasivky, takže jsem se s ní dohodla, že svou první výuku na praxi zvládnu sama bez její pomoci. Říkala jsem si, že si přece nějak poradím, no ne? Děti se mě okamžitě ptají, kde je paní učitelka. Představím se jim, sdělím, že paní učitelka je nemocná, proto jsem tu jako její zástupce. Dala mi jasné pokyny, co máme probírat, takže budeme pokračovat tam, kde skončili. Vzlétl dotaz o tom, zda budeme hrát hry, když jsem „supl“. Hodinu jsem měla připravenou, takže jsem s klidem odvětila, že se budeme učit a tím jsem vyvolala ve třídě bouři. Nevím, jestli to bylo i tou strašnou akustikou ve třídě, třída je obrovská a všechno se zde rozléhalo. Snažila jsem se téma hodiny nějak uvést. Zpočátku jsem ještě měla pozornost žáků, ale někteří vůbec pozor nedávali a místo toho se bavili mezi sebou. Bylo mi to dost nepříjemné, cítila jsem se poměrně bezradně. Nejprve jsem se snažila upoutat jejich pozornost u tabule. Kladla jsem otázky, ale většinou se se mnou bavil jen jeden člověk ze třídy a ostatní se vesele bavili spolu. Protože mi to bylo nepříjemné, začala jsem obcházet třídu, klást otázky i dětem vzadu, které očividně nedávaly pozor, s cílem, donutit je se mnou komunikovat, vzbudit jejich zájem o dané téma a diskutovat. Jenže vždycky, když jsem komunikovala s jednou skupinou a žádala jsem celou třídu o pozornost, protože je přeci slušnost navzájem si naslouchat, zbytek třídy si dělal, co chtěl. Pokud jsem chtěla něco říct, aby mě vůbec slyšeli, musela jsem zvednout hlas, nemusela jsem křičet, to ne, ale rozhodně mi to nebylo příjemné a mně v tu chvíli došlo, že nemám moc prostředků, jak děti zaujmout, pokud samy nechtějí. Že mi chybí zkušenosti a já že nevím, jak si poradit s třídou, která není ochotná mě poslouchat a respektovat. Nakonec se mi přece jen podařilo z žáků vytřískat trochu pozornosti, většina si i doplnila pracovní listy, které jsem jim k tématu připravila. Ze třídy jsem ale odcházela naprosto vyčerpaná, vymluvená a začala jsem se bát, co mě v tomto dni ještě čeká. Další hodinu jsem učila stejnou látku v paralelní třídě. Bylo jich tam poměrně málo, polovina třídy byla na nějaké malé akci. Zřejmě i díky tomu, že jich bylo tak málo, si na mě nic nedovolovali. Přístup třídy byl úplně jiný, když jsem jim vysvětlila situaci (úplně stejně jako v předcházející třídě), kluci mi dokonce ochotně pomohli propojit počítač s tabulí, všichni si doplňovali do pracovních listů a diskutovali celou hodinu se mnou. Nikdo se nepřekřikoval, třída byla klidná a pohodová. A mě letěly hlavou myšlenky, co jsem tedy udělala u té první třídy špatně? Jak to, že když jsem nic nezměnila, jedna totožná hodina je naprosto jiná? Já ty děti neznám, ony moc neznají mně, chápu, že pro ně nejsem žádná autorita, ale přesto všechno bych čekala, že když s nimi budu slušně jednat, budou oni slušně jednat se mnou.