V rámci povinné praxe z německého jazyka jsem se zúčastnila česko-rakouského projektu „BOW – Beruforientierungswoche“. Projekt vznikl jako spolupráce Universität Wien a Masarykovy univerzity s cílem zprostředkovat žákům vybraných gymnázií jazykové znalosti a především pomoci překonat bariéry při aktivním používání německého jazyka. Hlavními tématem pak byla němčina v souvislosti s prací a studiem – a to jak doma, tak i v zahraničí. Pod vedením vyučujících z obou jmenovaných zemí jsme s několika dalšími studenty (jak mými spolužáky, tak kolegy z Rakouska) vytvořili dva pracovní týmy, jejichž cílem bylo vytvořit konkrétní program celého týdne. Projektu se zúčastnilo dvacet žáků Arcibiskupského gymnázia v Kroměříži a stejné množství gymnazistů ze Zastávky u Brna. Ve svém prvním reflexivním deníku bych se ráda věnovala přípravné fázi projektu, která probíhala nejprve ve Vídni a později také v Brně. Ačkoliv by se mohlo zdát, že příprava nezahrnuje samotnou výuku a práci s žáky a je tudíž zbytečné se jí zabývat, právě tato fáze mi přinesla hodně zkušeností a inspirace, nad kterou bych se teď chtěla zamyslet. První věcí, která stojí za zmínku, je volnost a důvěra, kterou jsme my studenti od našich vyučujících dostali. Nebyli jsme pouze realizátory hotového projektu, nýbrž jeho podstatnými spolutvůrci. Při prvním setkání, které mimo jiné proběhlo v krásné budově vídeňské univerzity, jsme dostali za úkol popřemýšlet nad tím, co si pod názvem projektu „Beruforientierungswoche“ představujeme a jak chceme toto široké téma pojmout. Nejprve zavládl mírný chaos a zmatek, protože jsme měli pocit, že vlastně vůbec nevíme, kam směřovat. Po nějaké době jsme se však „rozjeli“ a podařilo se nám vymyslet dle mého názoru povedený koncept, který jsme postupně stále více konkretizovali (až nakonec vznikla finální verze). Musím říct, že se jednalo o můj první (a snad ne poslední) projekt. Co se mi na něm obzvlášť líbilo, byla spolupráce se studenty z Rakouska. Nejenom, že jsme si udělali výlet do Vídně, aktivně procvičovali němčinu, ale především jsme měli možnost poznat zajímavé lidi se zajímavými názory. Mohu-li mluvit za náš kroměřížský tým, během příprav ani samotného týdne mezi námi nedošlo k žádnému vážnému konfliktu. Přesto jsme se samozřejmě ne na všem okamžitě shodli a mnohdy bylo nutné hledat kompromisy. Velice zajímavý moment, který bych zde chtěla zmínit, byla diskuze vztahující se k závěrečnému hodnocení outputů. Žáci měli každý den vyhrazený čas na skupinovou práci na tzv. Tagebuchu (tedy povinném výstupu z projektu na téma Beruforientierungswoche). Každá skupinka ho mohla kreativně pojmout dle svého gusta – natočit video, zahrát divadlo, namalovat komiks… Poslední den byl potom věnován prezentacím těchto (opravdu povedených) prací. Moje spolužačka navrhla, že bychom na konci celého týdne mohli tyto práce krátce zhodnotit a společně s žáky si říct, co se nám líbilo nejvíce a proč. Nic násilného, žádné kritizování, spíše jen vypíchnutí toho, co se povedlo. Rakouští studenti na ni okamžitě vykulili oči, plné hrůzy a zděšení. Kdoví, co se jim v tu chvíli honilo hlavou, nic hezkého to jistě nebylo. Jednohlasně tento nápad zavrhli, s odůvodněním, že v žádném případě nesmíme žáky mezi sebou porovnávat a vyzdvihovat některé práce nad ostatní. Sama nepovažuji za vhodné podněcovat rivalitu a přehnanou soutěživost dětí, radikální reakce ze strany rakouských kolegů nás však všechny překvapila. Přesuňme se nyní o pár týdnů později. Je čtvrtek, předposlední den projektu. Zítra budou žáci prezentovat své outputy a proto pilně pracují na jejich posledních úpravách. Najednou za námi přijde skupinka slečen se slovy: „My jsme se chtěly zeptat, jestli budeme zítra ty naše práce hodnotit? Že bysme si řekli, co bylo nejlepší a třeba si rozdali medaile.“ – „Ne, nebudeme.“ – „Aha, to je škoda..mohli bysme dostat aspoň třeba fidorku, když jsme si s tím dali tolik práce.“ Jak paradoxní. Tato situace mě dovedla k tomu, se nad tím vším ještě jednou pořádně zamyslet. Jsem moc ráda, že jsem tentokrát neabsolvovala klasickou praxi na základní škole, nýbrž mohla pracovat se staršími žáky, kteří jsou mi věkově mnohem blíže. Utvrdilo mě to v tom, že přestože mám děti moc ráda, učit gymnazisty a dospělé studenty je mi mnohem příjemnější a v budoucnu bych se ráda vydala směrem jazykových škol a firemních kurzů. Rovněž výuka v tandemu byla skvělou obohacující zkušeností.