Už jsem asi pochopila, proč je paní učitelka tak odměřená, přísná a pořád napomíná žáky a nenechá je ani hlesnout. Je to ochrana před nekázní, rozpadem hodiny, chaosem. Já to ale takto dělat nechci. Myslím si, že jde si udržet kázeň, i když necháme žáky tvořit, vyjadřovat se k tématu, když zapojíme do výuky aktivity, hry atd. Ale na druhou stranu jsem byla v hodině hudební výchovy jiné paní učitelky, která se snažila žáky tolik nedusit. Chtěla jim nechat prostor, ale žáci byli velmi hluční, pořád vyrušovali, bylo velmi náročné jim něco vysvětlit, něco s nimi dělat. Povídaly jsme si s paní učitelkou po hodině a ona říkala, že se jí v této třídě velice špatně učí, že ji má už třetím rokem a pořád nepřišla na to, jak je zvládnout. Nabídla mi, jestli si chci v této třídě zkusit učit a já souhlasila. Mám z toho respekt a trochu obavy. Přemýšlím, jak postavit hodinu, aby byli co nejvíce aktivní žáci, ale aby přitom nespadla škola a já tam nestála jak namalovaná. Když jsem říkala svojí provázející paní učitelce, že bych s nimi chtěla zkusit nějaké aktivity, tak mě zapřísáhla, ať to nedělám, že tak se mi s tou třídou hodina naprosto rozpadne. Nevím, jak to dopadne, ale nechci uvěřit, že kreativní učení je možné jenom ve výběrové třídě extrémně hodných žáků. Aktivační výukové metody by se měly přece hlavně používat v problémovějších třídách. Také přemýšlím nad tím, proč o této třídě paní učitelky mluví jako o problémové. Myslím si, že kámen úrazu je v přístupu žáků k hudební výchově. Nebaví je to, neshledávají smysl těch hodin, možná se i nudí, tak prostě vyrušují. Obávám se, že příčina toho všeho je ale v přístupu učitele. Ta paní učitelka z problémové třídy mi přišla už na začátku taková otrávená, neusmála se, neprojevila zájem, byla smířená s tím, že to zase nepůjde (Golem efekt). Učila jsem v osmé třídě literaturu a probírali jsme počátky písemnictví. Mám pocit, že jsem selhala, byla to velmi špatná hodina, protože jsem je nedokázala zaktivovat. Vůbec nespolupracovali, nevyjadřovali svoje názory, ač jsem se jich stále ptala, byli znudění, otrávení. Nevím, jestli jsem se neunáhlila ve svém chování ke dvěma žákům. Lehli si na lavici, nesledovali text ani mě. Obrátila jsem se na ně, že je velmi nepříjemné, když něco vykládám a oni leží na lavici. Teď nevím, jestli to nebylo zbytečné buzerování. Když jsme si četli o Konstantinovi a Metodějovi a následně jsme dělali cvičení z pracovního listu, spolupracovali pouze dva chlapci, přičemž první je velmi aktivní, říká své názory pořád, a druhý byl věřící. Jinak ostatní toto téma naprosto míjelo, evidentně nechápali, o čem se bavíme. Donutilo mě to k zamyšlení, zda v našem systému není něco špatně. Naše evropská kultura stojí na křesťanství, ale většinu dnešních dětí to naprosto míjí, je to pro ně strašně vzdálené, snad i zastaralé, nepotřebné. Pak je ale práce s takovýmito texty naprosto zbytečná. Nemůžeme texty s touto tématikou vynechávat. Veškerou následující literaturu by naprosto nepochopili. Měli bychom se možná více zaměřit na základy křesťanské nauky, ukázat dnešním dětem, že toto téma není jenom historií, že je stále živé a všichni spisovatelé, i ti moderní, odkazují na biblické motivy. Dalším textem byl Epos o Gilgamešovi. V textu byl vyjádřen obrovský žal nad ztrátou přítele, beznaděj nad pomíjivostí života. U tohoto textu se ztráceli snad ještě více. Někteří ani nepoznali, že Gilgamešův přítel zemřel, neboť to bylo vyjádřeno metaforicky. Vůbec nepochopili hloubku jeho citu, myslím si, že to některým přišlo až trapné. Říkám si, že zde asi selhala předchozí výuka literatury, neboť bylo vidět, že neumí interpretovat literární text, nenapadlo je nad ním přemýšlet, klást si otázky. Moje snažení potom přišlo vniveč, neboť nevěděli, co po nich chci. Literární výchova by podle mého názoru měla být hlavně o tříbení názorů, učit se interpretovat text, zamýšlet se nad ním, klást si otázky. Přemýšlím, jak to žáky naučit. Je asi potřeba hned od začátku, na lehčích textech, je vést metodou kritického myšlení k porozumění textu, uchopení tématu v souladu s jejich viděním světa, s jejich zkušenostmi. Aby nad tím uvažovali, ne to jenom periferně vnímat a potom nějak odpovědět na otázky.