Poslední díl mého pedagogického deníku čerpá ze zkušenosti z tandemové výuky. Musím se přiznat, že jsem se hodin, které jsem měla učit já pouze pod dozorem provázející pedagožky, vcelku bála. Osmé třídy, které jsem v rámci praxe nejhojněji navštěvovala, byly poněkud hlučnější a divočejší, než jsem očekávala. Hodiny výtvarné výchovy měly v pondělí po obědě v rámci odpoledního vyučování (proč na základních školách existuje odpolední vyučování, opravdu nemám ponětí). A proto jsem si nebyla jistá, zda je jejich nepozornost a roztěkanost způsobená právě tímto, nebo zda má na tom větší podíl osobnost jejich učitelky. Ostatně paní zástupkyně mě varovala, že hodiny právě této učitelky bývají hlučnější (dala mi kódovanou řečí snad najevo, že si vyučující neumí sjednat patřičný pořádek?) Všimla jsem si též, že nejde pouze o zvýšený hluk v učebně, ale že žáci s paní učitelkou vcelku zametali, byli drzí a mnohdy bych se jejich chování nebála označit jako dělání naschválů. Proto jsem se snažila třídu obezřetně pozorovat, abych zhodnotila atmosféru a alespoň lehce odhalila vztahy mezi dětmi samotnými a mezi dětmi a učitelkou. A skutečně mi moje zdrženlivost byla užitečná. Zaregistrovala jsem, že se dětem příliš nelíbí předešlá zpracovávaná témata. Snažila jsem se s nimi během předchozích návštěv komunikovat, abych trochu poznala, co by je mohlo zajímat a některých jsem se přímo ptala, co by ve výtvarce dělali raději než to, nad čím právě zoufali. Výběr tématu ve finále vygenerovala halda dotazů na mé tetování. To zní jako fajn nápad, to by je mohlo bavit. A taky bavilo. Netuším, zda jsem si osmáky získala přístupem, tématem, nebo jestli hlavní roli sehrálo to, že jsem pro ně nová a neokoukaná. Ale stalo se neočekávané. Seděli, poslouchali, spolupracovali. Vytvořili jsme kultivovanou diskuzi, zapojila se většina třídy. Do výkladu jsem zakomponovala mnoho podnětů k přemýšlení. A nejspíš díky tomu, že jsem měla možnost přidat vlastní zkušenosti, zněla má doporučení týkající se výběru motivu, umístění, velikosti, (…) tetování nejspíš dostatečně autenticky na to, aby je děti přijaly, nebo aby o nich minimálně začaly uvažovat. Stalo se to, v co jsem věřila – třídu jsem rozdělila pomocí losů do náhodných dvojic a přiměla jsem tak komunikovat žáky, kteří se spolu obvykle třeba vůbec nebaví. Tuto první hodinu jsem nechtěla orientovat ani tak na hmatatelný výsledek, ale posunout náhled dětí na „estetizování“ těl způsobem, který je ve společnosti stále běžnější a přimět je komunikovat. Jak jsem zmínila, komunikace více do hloubky se zdařila, to první zůstává otázkou. Příjemně mě však překvapilo i to, že se samotné děti při individuální konzultaci poměrně otevřely a rozmluvily o sobě. Nejspíš mi opláceli bezprostřednost, se kterou jsem jim odpovídala na osobní otázky týkající se mého tetování v první části hodiny. Mí žáčci mají pouze 45 minut výtvarné výchovy týdně. Když vezmete v úvahu množství nepořádku, které je dítě ve výtvarné výchově schopno vyprodukovat za pouhých pár minut práce, musíte uznat, že je vhodné si posledních 5-10 minut nechat na úklid a na samotnou činnost příliš času nezbývá. Proto byl toto jediný bod mého programu, který měl jasně daný svůj časový rámec. Tudíž jsem si příliš nemohla natrénovat časový plán hodiny. Avšak to, co jsem stihnout za hodinu chtěla, jsem stihla. Zpětná vazba od provázející učitelky byla pozitivní. Ocenila, jak se v oblasti zdobení těla orientuji a výtku neměla. Dokonce mě požádala o svolení, zda by mohla téma podobně zpracovat s jinými třídami, s čímž jsem samozřejmě souhlasila.