V úterý proběhlo dvouhodinové vyučování, které bylo vedeno mnou. Jelikož studenti v předešlých hodinách probírali malbu temperou, rozhodla jsem se tyto 2h věnovat malbě vodovými barvami, aby si vyzkoušeli také trochu jinou techniku. Hodiny jsem propojila se Surrealismem a tvorbou Salvadora Dalí. Myslím si, že vyučování proběhlo celkem v pohodě. Začátek hodiny jsem zahájila společnou diskuzí na vybraný obraz Salvadora Dalí. Studenti obraz popisovali a následně se snažili uhádnout, co je pro Surrealismus typické. Někteří byli aktivní více, někteří méně, někteří vůbec. Myslím si, že to není nic neobvyklého. Je pravda, že jsem mohla záměrně vyvolávat ty studenty, co se do debaty nezapojovali vůbec, ale v té chvíli mě to bohužel nenapadlo. Z tohoto důvodu mluvili jen ti, kteří chtěli. Poté, co studenti malovali vlastní sen, což bylo hlavní zadání hodiny, využila jsem volný čas k seznámení se s nimi a zjištění více informací o nich. Ptala jsem se jich, proč malují, to co malují a tak jsem se dozvěděla, co je baví, čemu se věnují a co je pro ně důležité obecně. Dokonce i ti, co zpočátku odmítali komunikovat, byli aktivní a bez problému odpovídali na mé otázky. Myslím si, že zajímání se o své studenty a vytvoření si dobrého vztahu s nimi je hlavní krok k úspěšnému učení a motivaci žáků obecně. Jediné, s čím jsem bojovala, bylo sjednání si respektu. Studenti si během malování povídali, takže byl ve třídě ruch. Když jsem tedy chtěla něco říci celé třídě, musela jsem zvýšit hlas, aby mě všichni slyšeli. Jelikož mám však hlas slabý, polovina třídy si vůbec nevšimla, že k nim mluvím. Proto jsem pak musela ještě třídu obcházet a své instrukce opakovat v malých skupinkách. Po hodině jsem se ptala paní učitelky, jak takovou situaci řeší ona, ale jen se smála, že člověk musí hodně zvýšit hlas, prý nic jiného na třídu neplatí.