Za poslední dva týdny se toho u mě strašně moc změnilo. Můj počáteční šok vystřídalo postupné navyknutí na to, jak to ve škole funguje, a přestala jsem se „bát“ učit. No, jak koho. Co se týče jedné skupiny osmáků, tak mi přijde, že jejich hodiny „mám v malíku“, hrozně příjemně se mi tam učí a dokážu s nimi dobře pracovat, protože jejich angličtina je už na poměrně dobré komunikativní úrovni a cítím, co si v hodině můžu a nemůžu dovolit říct. Kdy jsem se ale vážně zpotila bylo při výuce třeťáčků. Mým úkolem bylo naučit je čísla 11 a 12, s radostí jsem při úvodní aktivitě zjistila, že je už skoro všichni umí, sen každého učitele :) Během přípravy na hodinu jsem jim připravila dva pracovní listy, v jednom měli spojovat čísla s tím, jak se ta čísla píšou slovy, ale ten mi přišel moc jednoduchý, tak jsem vytvořila ještě jeden, který jsem nakonec v hodině použila. Jak byl ten první jednoduchý, tak u toho druhého skoro nikdo nechápal, co mají vlastně dělat. Vysvětlila jsem jim to sice v angličtině i následně v češtině, ale už tehdy se někdo ozval, že to nechápe, namalovala jsem jim tedy „postup“ na tabuli, ale stejně jsem pak běhala od jednoho k druhému a individuálně jim ukazovala, jak na to. Byla to ode mě hrozná začátečnická chyba, zaprvé jsem vůbec neodhadla, co v tomto věku zvládnou, zadruhé jsem se měla zkusit zeptat jednoho z nich, jestli to chápe a mohl by to vysvětlit. Nakonec všichni dokázali s listem pracovat, ale až po jednotlivém vysvětlení v češtině, navíc zabral plno času a téměř všichni skončili na úplném začátku. Další věc, kterou jsem absolutně neodhadla, byl čas, který je potřeba k nalepení do sešitu a zápisu DÚ. Vyhradila jsem si pět minut na konci hodiny, nakonec jsme přetahovali 10 minut a připravila jsem tak o přestávku jak děcka, tak svou provázející učitelku. Děti ale byly strašně zlatý, prosily mě, jestli bych je ještě někdy neučila, takže totální katastrofa to byla zřejmě asi jen u mě v hlavě. Pro příště si raději připravím víc jednodušších aktivit než jednu složitou, a pořádně se ubezpečím, že všichni chápou zadání. Z čeho mám obrovský strach v následujícím týdnu je výuka v páté třídě. Jedná se asi o „nejhorší“ skupinu, kterou má provázející učitelka učí, pravidelně se tam minimálně polovina dětí omlouvá, že jim něco chybí (často celá angličtina), neučí se, dostávají špatné známky, v hodině nedávají pozor, baví se a kázeň je tam na velmi špatné úrovni. Bude to pro mě obrovská výzva, s pozicí „vychovatele“ ještě nejsem úplně sžitá a zatím jsem nemusela studenty nějak výrazně usměrňovat. Bojím se toho, jak na mě budou reagovat, jestli se jako některé třídy budou přede mnou jako cizím elementem snažit víc, nebo se rozhodnou naplno otestovat, kam až můžou zajít. Třeba se mi je ale podaří získat nějakou nezvyklou aktivitou.