Věděla jsem, co mě po dvou týdnech bez praxe čeká, ale moc jsem to neřešila, prostě jsem šla na další hospitace do hodin výtvarné výchovy. Tento týden zase do třídy šesté, sedmé a osmé. Už to probíhalo tak, že jsem tam bez problémů přišla, aniž bych měla nějaké špatné pocity, jen jsem přemýšlela od poslední praxe jak na ně, jak s nimi pracovat, aby to bylo podle mě, a ne podle nich. Vlastně mě už ani nepřekvapovalo jaký byl hluk, když děti přišly do třídy, zase šílený nepořádek a blázinec. Dva týdny výtvarky měli s někým jiným, takže se začínala nová práce zase v režimu, jak jsou děti zvyklý. Krásně jsem viděla, jak děti poslouchají, nebo spíše neposlouchají při zadávání práce. Kdybych to měla zhodnotit, šestá třída si vyslechla, co mají dělat, ale sedmáci neustále přerušovali výstup paní učitelky a neustále vyrušovali a křičeli – na druhou stranu, už nic překvapující – jak pro mě, tak už vůbec ne pro paní učitelku. Jak už bylo normální, tak v hodině se používala píšťalka, ale nejen, tentokrát dokonce padaly i poznámky do žákovské. Až jsme se divila, jak byla paní učitelka nekompromisní. Někdo měl totiž při hodině drzé poznámky, tak ho hned vyzvala k žákovské knížce. Ale postupovalo to jako řetěz, protože když se paní učitelka zeptala, zda má ještě někdo nějaký problém, tak se ze zadních lavic ozvalo prosté drzé „ano“ – v tu chvíli to takhle pokračoval asi čtyřikrát kdy na stole bylo asi pět žákovských knížek. Ale ráda bych se vrátila zpět k třídě šesté a jejímu proběhu, protože to pro mě bylo něco, co jsem během hodiny musela vstřebávat. Zadání byla podzimní nálada, zachycení podzimních barev a zobrazení nějakého podzimního okamžiku. Práce byla ve skupinách na velký formát, ale když už se začaly rozdávat papíry, začal opět hluk, ale jak jsem už říkala, šesťáci si alespoň vyslechly zadání. Byl samotný průběh hodiny a děti na mě už možná byly zvyklý, protože mě už oslovovali paní učitelko a ptali se, což jsem byla ráda, protože mi to trochu pomohlo s nimi více navázat kontakt a tolik se nebát. Prostě jsem s nimi musela komunikovat, nebylo to nic nuceného, to si myslím že mě trochu na praxi pak otrkalo a při hodině jsem jim radila, co a jak by bylo fajn, ale i dost často upozorňovala, že mají práci, na které mají dělat. Když jsem pozorovala třídu, byl tam jeden žák, o kterým jsem si říkala, že nějaký jiný než ostatní. Když jsem se na něj ptala mojí provázející učitelky, tak říkal a že je ADHD, a v tu chvilku mi to celé došlo. Hyperaktivní, ve skupince se spolužáky a ti společně dělali neskutečný nepořádek. Myslím si, že to bylo hlavně ním, že jak byl rychlý a prostě hyperaktivní, tak se toho chytali i ostatní a z jejich výtvoru vznikalo šílené dílo. K tomu, že to bylo takhle, tak se omylem pomalovali barvou, ostatně jako všichni při hodině, protože pracovali s válečkem a barvou. Toho hyperaktivního žáka trochu provokovali jeho spolužáci a pomalovali ho barvou. V tu chvilku začal šílený křik, až do sprostých slov, že jsou to idioti apod. (jeho spolužáci). V jeho obličeji se začala objevovat červená barva a velké rozčílení. V ruce nad hlavou držel váleček a začal ječet ještě víc a začal utíkat směrem ke spolužákovi, který ho měl údajně pomalovat barvou. Nevěřila jsem svým očím, ale naštěstí ho nedohonil, a učitelka ho zastavila, uklidnila a celý problém potom řešili individuálně. V tu chvilku jsem měla na starost celou třídu, a já měla pocit velké zodpovědnosti a že to nesmím pokazit. Z celé další praxe jsem byla ráda, že se otrkávám, že už se tolik nebojím, takže doufám, že čím více praxe, tak jen a jen lepší. I když se tato hodina moc nevyvedla, protože zadání ze strany žáků nebylo pochopeno správně, tak myslím že někdy není posvícení a že někdy to prostě nevyjde podle našeho plánu, jak si představujeme, a i to se nám může v hodinách výtvarné výchovy stát.