Žáci na druhém stupni jsou v angličtině rozděleni do čtyř skupin, z nichž první dvě jsou výběrové a třetí a čtvrtá skupina sestává z dětí, jejichž znalost jazyka je na horší úrovni. Mám možnost být přítomna v hodinách všech těchto skupin a líbí se mi, jak jim učitelka výuku přizpůsobuje. Když jsem se s ní bavila o metodách hodnocení při zkoušení, překvapilo mě, že přestože u každé skupiny jsou cíle trochu odlišné, způsob hodnocení tomu příliš neodpovídá. Paní učitelka při ústním zkoušení neopravuje chyby jako např. koncovku –s ve třetí osobě jednotného čísla, a to u všech žáků bez rozdílu. Na jednu stranu je to jistě spravedlivé a nikomu se nestraní, ale přemýšlela jsem o tom, zda žáci později na tento přístup nedoplatí, pokud se budou chtít jazyku věnovat více. Neupozorňování na chyby jim podle mého názoru může v budoucnu uškodit, především dětem z výběrových skupin. U třetí a čtvrté skupiny je cílem děti rozmluvit a jazykově vybavit tak, aby se v cizině domluvili, a v tomto případě takovou metodu hodnocení chápu. Bezprostředně po rozhovoru s učitelkou jsem zastávala názor, že bych minimálně v prvních dvou skupinách chyby opravovala, potom jsem ale začala přemýšlet nad typickým českým „než abych udělala chybu, to radši neřeknu nic“. Je asi pravda, že úkolem učitelů jazyků na základní škole je děti motivovat k tomu, aby se nebáli mluvit, i když si nejsou jistí. Zatím jsem však nedošla k jasnému závěru a ráda bych si o tomto přístupu s vyučující ještě promluvila. Druhá věc, o které v souvislosti s praxí poslední dobou často přemýšlím, je používání češtiny v hodinách angličtiny. Před rokem jsem na fakultě absolvovala volitelný předmět Výuka dětí, kde jsem několikrát slyšela, že je důležité i na ty nejmenší děti mluvit od začátku anglicky a nepoužívat mateřský jazyk, protože si děti rychle navyknou a při současném používání „body language“ velmi brzy přestanou mít problém s porozuměním. Hned první hodina na praxi mi ale ukázala, jak je to ve skutečnosti. Ve výběrové skupině sedmých tříd se probírala geografie a historie Velké Británie a 90% hodiny učitelka mluvila česky. Po hodině mi říkala, že by výkladu v angličtině děti nerozuměly. Myslím si, že určitá část hodiny by mohla být vedena v angličtině i při probírání takto složité látky, a to s pomocí různých videí a obrázků promítané na plátně, jímž disponuje každá třída této školy. Moc se mi líbilo, jak učitelka do výkladu zakomponovala své osobní zkušenosti a postřehy, které by v angličtině asi neměly pro žáky takové „kouzlo“. Na druhou stranu ale hodně pracovali s mapou a to je podle mého názoru činnost, při níž si žáci mohou procvičit důležitá slovíčka. Chvílemi jsem totiž měla opravdu pocit, jako bych byla na náslechu v hodině zeměpisu. Následující hodinu žáci mezi sebou mluvili o významných událostech a místech Velké Británie v angličtině a je pravda, že svými jazykovými schopnostmi dokázali pokrýt jen zlomek informací, které si minule vyslechli. Myslím si však, že musíme vidět rozdíl mezi aktivním použitím naší slovní zásoby a pouhým přijímáním informací, které může být navíc obohaceno o různé podpůrné materiály a udělat tak výklad srozumitelnějším a lépe pochopitelným. Pro žáky je také důležité naučit se domýšlet si význam slovíček, kterým třeba úplně nerozumí a vypořádat se tak s náročnou situací. Samozřejmě to nesmí být na úkor kvality informací, které dostávají. Z mého pohledu je tedy nejtěžší najít rozumný způsob, jak angličtinu ve výuce používat i při složitějším výkladu. V zásadě podporuji názor „čím více angličtiny, tím lépe“ i v tomto případě.