Nejvíce mi v rámci dalších náslechů utkvěly hodiny vedené speciální pedagožkou v rámci speciálních hodin češtiny a matematiky pro žáky se speciálními vzdělávacími potřebami. Jednalo se o žáky navštěvující čtvrtou třídu. Jejich speciální skupina byla tvořena třemi děvčaty a dvěma chlapci. U všech bylo patrné začáteční mírné rozrušení z nových lidí ve třídě, což také ovlivnilo pozdější klima hodin. Zvláště oba chlapci na sebe strhávali pozornost. Například tím, že postupně jedli papír ze svých sešitů. Na to pedagožka reagovala tak, že je první napomenula a později si jich nevšímala a což jsme se s dalším studentem na násleších snažili taky. Žáci se totiž s papírem v puse vždy otočili na nás a dělali jak jim to velice chutná. Tato zábava jim vydržela celou hodinu. Celkově zde byl velký rozdíl mezi přístupem děvčat a chlapců. Dívky byli schopné se soustředit na individuální práce, které jim byly zadávány. Na rozdíl od chlapců. U těch bylo patrné, že jsou dobrými kamarády a mimo školu tudíž si takzvaně vzájemně notovali. Z toho jeden žák si ustavičně zpíval a nahlas vykřikoval, že se mu zadané úkoly nechtějí dělat. Jedna z reakcí paní učitelky byl argument, že ho může vrátit do své třídy do „normální“ výuky. Že se domluví s třídní učitelkou a že chlapec může být rád že je právě v této třídě jelikož speciální hodiny má za odměnu. To chlapce na chvíli uzemnilo a začal se při výuce snažit. Dívky se sice vylomeninám chlapců smály, však stále zůstávaly tíou klidnější částí studijní skupiny. Musím přiznat, že ikdyž tato studijní skupina byla živější a občas jsem speciální pedagožku upřímně litovala při řešení různých situací s nimi, těším se, jak s nimi budu moc strávit další dny v rámci mé pedagogické praxe na škole Masarova.