Učitelskou praxi absolvuji na stejné škole, na které pracuji jako asistent pedagoga. Momentálně chodím na náslechy převážně do osmé třídy, a to jak na dějepis, tak na češtinu. V osmé třídě je pouze šestnáct žáků, z toho větší část dívek. Celá třída je velmi klidná, ale zároveň komunikativní a velmi dobře reaguje a spolupracuje s pedagogy. Myslím si, že ideální třída vypadá hodně podobně. Žáci vypadají, že mají o učivo zájem (alespoň většina z nich). Ve chvíli, kdy se učitel ptá na různé otázky související s tématem, tak odpovídají, vymýšlí různé alternativy a snaží se zapojovat. Někteří mají i různé poznámky či zajímavosti k probírané látce, o které se neváhají podělit se svými spolužáky a s učitelem. Ve chvílích samostatné práce žáci v tichosti pracují, neruší se navzájem, pomohou si, když je třeba. Celkově třída skvěle funguje, což si myslím, že také dáno počtem žáků, tj. šestnáct žáků ve třídě. V téměř protipólu je třída, ve které jsem asistentem pedagoga. Jedná se o třetí třídu, takže si nejsem jistá, zda je vhodné tyto třídy srovnávat, ale nedá mi to. Třeťáci jsou velmi komunikativní, mluví prakticky neustále, jakmile k tomu mají příležitost (např. když se paní učitelka na chvíli odmlčí). Rozložení chlapců a děvčat je rovnocenné a celkový počet žáků ve třídě je dvacet šest. Dle mého názoru mnoho problémů v této třídě souvisí s tím, že je žáků opravdu hodně a mnoho z nich je velmi komunikativních. Většina kluků je navíc velmi aktivní, a to i pohybově. Od začátku roku se situace pomaličku zklidňuje, ale i tak je třída velmi hlučná a je dosti obtížné s ní pracovat. Díky častému zklidňování, vysvětlování (většina dětí má problém s opakovaným učivem z druhé třídy) a opakování je třída v učivu již trochu pozadu. Největším problémem je žák, k němuž jsem jako asistent pedagoga napsána. Minulý školní rok jsem již u něj jako asistentka byla, ale v jiné třídě. Nemyslela jsem si, že by se to mohlo takto zhoršit. Ze strany rodičů není evidentně zájem o spolupráci, takže veškeré mé snažení je žáku většinou jen pro smích. Chování rodičů (a převážně matky) silně podkopává jakékoliv prvku tolerance (už ani nemluvím o respektu) z jeho stany. Jsem přesvědčena, že je krajně nevhodné a nerozumné ze strany matky vykládat dítěti, že asistent je tam jen pro něj, aby mu radil a seděl neustále vedle něho (jak jsem se dnes dozvěděla). Obzvláště tehdy, když má matka vystudovanou speciální pedagogiku a fakt, že to bylo před patnácti roky, není až tak významný, aby neznala rozdíl mezi asistentem pedagoga a osobním asistentem. Žák je velmi drzý, má velký problém respektovat a reagovat adekvátně na zadané pokyny nebo alespoň si pokyny od paní učitelky vyslechnout. V poslední době začal i mluvit vulgárně a lhát. Snažím se ho motivovat, jsem na něj milá, ale i přísná, posílám ho na chodbu, mluvím s ním, ale jemu je vše jedno. Nyní jsem ve fázi, kdy už mi to je celkem lhostejné, samozřejmě se snažím a budu i nadále dělat co nejlépe dělat svoji práci, ale přestala jsem to řešit mimo pracovní dobu. Po několika debatách s paní učitelkou i jeho bývalým třídním učitelem jsem dospěla k názoru, že nemá cenu se extrémně snažit u něj docílit výrazné změny, poněvadž bez spolupráce s rodiči toho nelze dosáhnout. Rodičům je to lhostejné a tvrdí, že jakákoliv chyba je na straně jiné, než jeho (i to byl důvod přestupu do jiné třídy). Obávám se, že toto asi není úplně ideální výstup z průběhu praxe, ale i přes tyto (negativní a pesimistické) skutečnosti mě práce s dětmi baví a u některých žáků ze třetí třídy vidím, že jim pomáhám, mohu pomoci a že moje práce má smysl. Během následujících dvou týdnů jsem neměla pocit, že by nastala jakýmkoliv způsobem výjimečná situace v rámci plnění učitelské praxe. Mluvila jsem o tomto pocitu i se svými spolužáky, kteří rovněž pracují jako asistenti pedagoga. Po několika různých debatách jsme dospěli k názoru, že nám situace ve třídách připadají povětšinou již zcela „normální“ v rámci dané třídy právě proto, že jsme ve třídě mnohem častěji a déle než spolužáci, kteří jako asistenti pedagoga nepracují. Situace, která by mohla nastartovat mou reflexi ohledně mého vhodného či nevhodného pedagogického působení, na sebe nenechala dlouho čekat. Již delší dobu bývám ve třídě se žáky i o přestávkách, poněvadž kluci často běhají po třídě, požďuchují se a někdy situace vyvrcholí i ve rvačku. Chlapec, k němuž jsem jako asistentka napsána, měl takové období, kdy říkal velmi často prohlášení typu: Já se snad picnu, já se zabiju, já snad skočím z okna… většinou se jednalo o reakci na nějakou chybu při práci v pracovním sešitě, případně na časté napomínání na nevhodné poznámky k ostatním spolužákům či nevhodné chování. Celá situace se odehrála během přestávky. Něco jsem řešila před tabulí s dětmi a do toho chlapec zahlásil: „Já skočím z okna“. Věděla jsem, že je to jen takový řečnický obrat (jednak ze znalosti jeho povahy, momentální nálady i způsobu, jakým to bylo řečeno) a nevěnovala jsem tomu moc pozornost. Chlapec se ovšem otočil a šel do zadní části třídy, k poslednímu oknu. Nutno podotknout, že třída je v posledním nejvyšším patře (škola má mimo přízemí i tři další patra) a zvenčí jsou před okny napevno nainstalovány pevné žaluzie. Chlapec vylezl na parapet, kde byla zavřená okna, a začal něco vykřikovat, takže si okamžitě získal pozornost celé třídy. Když jsem viděla, že leze na parapet, vydala jsem se k němu. Přestože už v tu dobu na parapetu stál, nebyl o mnoho výše než já. Několikrát jsem mu zřetelně a nahlas řekla, aby slezl dolů. Na to nijak nereagoval, ale u něj bylo poměrně běžné, že jsem mu musela jednu informaci několikrát opakovat. Věděla jsem, že se mu nic nestane, ani že si on nic neudělá, takže moje dilema bylo vcelku jednoduché. Mám ho sundat já, nebo mám počkat, až sleze?? Z výchovného hlediska by bylo asi vhodnější počkat, až uposlechne a sleze. Většina žáků, která byla ve třídě, situaci sledovala a docela se jí i bavila. Myslím si, že i přestože jsem chlapci nechala prostor, aby slezl sám, nijak jsem nezahálela a sundala jsem ho z parapetu sama, abych celou situaci co nejdříve ukončila. Dalším významných faktem v této situaci je skutečnost, že chlapec je velmi rád v centru pozornosti celé třídy a vymýšlí všemožné způsoby, jak toho dosáhnout (když je vyvolán, tak často říká směšně nesprávné odpovědi, aby se třída smála apod.). Proto jsem se rozhodla, že bude nejlepší, když ho sundám sama, i přes to, že jsem mu to sama před tím několikrát řekla. Následně jsem se k celé situaci ještě několikrát vrátila, ale jsem přesvědčena, že jsem jednala nejlépe, jak jsem v dané situaci mohla.