Při mé první magisterské praxi mě uvítala provázející učitelka hudební výchovy, se kterou jsem strávila první dvě hodiny v kabinetě. Musím říct, že jsem asi nikdy neslyšela více demotivující řeč. Po těchto dvou hodinách, kdy jsem ke konci už ani nebyla schopna reagovat, mě prakticky přesvědčila o tom, že nikdy v životě nebudu učit. Během dvou hodin do mě byla schopna nahustit neuvěřitelně moc negativních postojů k učení, ale za to podané v pozitivním duchu. Sama o sobě řekla, že hudebku učit neumí a že se od ní nemám co naučit, ale aspoň se můžu podívat, jak by hodiny hudebky neměly vypadat. Následoval monolog (z její strany) o tom, jak se hudebka krásně studuje, ale hrozně se učí, že učit hudebku je hrozné peklo. Taky že se s žáky 8. a 9. třídy už nedá zpívat vůbec, a proto to v hodině vůbec nepraktikuje, v 6. a 7. třídě občas. Připadá mi to jako zvláštní postoj učitele, který učí na základní škole s rozšířenou hudební výchovou. Tato provázející učitelka mi domluvila náslechy i v hodinách jiných učitelů hudební výchovy. To mě asi nakonec přivedlo trochu do pozitivního duchu. Hned první den jsem byla na hospitaci dvouhodinovky hudebky s osmáky. První hodinu se vyučovala pouze hudební historie (téma: Vznik populární hudby) a v druhé hodině se dívalo na film, který měl souvislost s probraným tématem. Učitel nechal žáky ať si na to přijdou sami, nediktoval jim jen stroze výklad. Žáky hodina bavila, dobře reagovaly na každý jeho dotaz. Učitel si uměl sjednat pořádek i při sledování filmu, kde žáci mají tendenci rušit a bavit se mezi sebou. Následně jsem měla náslech i ve školním sboru, který vedl tento učitel a bylo to až neuvěřitelné, jak dokázal získat pozornost žáků. Děti zpívaly pouze zpaměti, noty vůbec neměly a už v říjnu uměly program na vánoční koncert. Náslech u provázející učitelky hudební výchovy jsem měla další den, a to v šesté třídě. Dívali se na záznam divadelního představení, které předešlý rok připravili jejich starší spolužáci. Děcka to prostě nebavilo, ještě k tomu to byl amatérský záběr a špatná kvalita zvuku, ani mě to nebavilo. Ale vzhledem k tomu že byl pátek a šestá hodina, tak místo aby vyrušovaly, tak u toho usínaly. Téma divadelního představení bylo Noc na Karlštejně. Vzhledem k tomu, že učitelka učí hudebku a češtinu, tak se mi líbilo propojení s druhým předmětem, kdo to napsal, jaký je děj atd., to ostatně učitelka komentovala i v průběhu. Po skončení mluvila o tom, co budou dělat následující týden v hodině ne hudebky, ale češtiny. Hodinu skončila o 7 minut dřív a nechala je, ať si počkají na zvonění ? z mého pohledu zbytečná hodina, myslím, že náslech této hodiny mi nic nedal. Další týden jsem byla opět na náslechu provázející učitelky hudebky ale v osmé třídě. Bylo to stejné téma, na jakém jsem byla na náslechu minulý týden, ale jiný učitel a jiná třída. Mohla jsem alespoň vidět srovnání. Zatímco on je nechal ať si na to přijdou sami, ona jim jen všechno suše nadiktovala. On udělal aktivitu s pracovními listy, ona nic. Trochu mi zvedla nálada hodina ještě s jinou paní učitelkou hudebky, která měla sedmáky. Mladá učitelka, měla připraveny skvělé aktivity na téma Pravěk. Nějakým způsobem mi dala nějakou motivaci k tomu abych učila. Při domluvě s provázející učitelkou HV na hodinách, které já sama odučím jsem opět dospěla k demotivaci. Říkala mi, co si představuje, že s nimi budu dělat. Řekla mi ale prakticky všechno naopak, než jak je nám to podáváno na fakultě. „Prostě je za měsíc nauč všechny nástroje. Zpívat s nimi nemusíš, to je nevděčný, ale jsou to šesťáci, tak to třeba ještě půjde. Tady máš prezentace, které můžeš použít, ale taky nemusíš. Jo a připrav k tomu pracovní listy, oni si nevedou sešity.“ Po čase stráveném s touto paní učitelkou mám v sobě vnitřní boj. Na jednu stranu mě úplně odradila od toho, abych někdy učila. Na druhou stranu jí chci ale ukázat, že se to dá dělat i lépe. A taky bych chtěla takové učitele na školách nahradit schopnějšími, a kde jinde začít než sama u sebe. Učitelka se mi vymlouvala, že je zároveň výchovným poradcem, a že to chce hrozně moc času, a že jí nezbývá čas na to, aby se dívala na novější metody, jak učit nebo aby se nějak do hodin připravovala. Nechápu, proč si toho radši nevezme méně, aby její práce měla nějaký výsledek, než se snažit toho stihnout co nejvíc, ale za cenu toho, že vše dělá napůl. Náslechy občanky vypadají úplně jinak. První den jsem měla náslech v hodině občanky s mladou paní učitelkou, která mi při cestě do třídy řekla, že hodinu nemá vůbec připravenou. Má pouze téma hodiny (Mezinárodní vztahy) a k tomu připravené to, že se budou bavit o konfliktu v Sýrii. Vzhledem k tomu, že týden před tím jsme ve škole měli lektorku z Prahy, která nás učila nebát se otevírat kontroverzní témata a jak o nich řídit diskuzi, tak to byl skvěl příklad v praxi. Po hodině mě učitelka řekla, že takto to asi úplně vypadat nemá, že hodina není připravená, a proto mě potěšilo že byla ráda, když jsem ji za tuto hodinu pochválila. Tato hodina, ačkoli byla nepřipravená byla pro mě velmi přínosná. Učitelka měla přece jenom připravené krátké video o uprchlících. Následnou diskuzi vedla ukázkově, ptala se žáků na pocity atd., přesně jak by to mělo být. Další týden v tématu Mezinárodní vztahy pokračovali. Jeden žák měl připravenou prezentaci, učitelka je skvěle motivovala, aby dávali pozor a zapsali si k tomu nějaký bod o sešitu, aby se mohli účastnit následné diskuze. V třídě bylo absolutní ticho. Taky se mi líbila její reakce na negativní reakce při rozdávání pracovních listů: „A co to máme zase dělat?“ Zavedla teda diskuzi na to, že mají téma Mezinárodní vztahy a co si teda představují, že budou probírat. Ať si každý připraví otázku nebo aspoň nějaké téma do další hodiny, které by chtěli probírat, a že teda hodinu uzpůsobí tomu, jak by je to bavilo. Že jim nechce jenom diktovat výčet konfliktů ve světě, ale že se s nimi chce bavit o tom, co je baví nebo zajímá. Přesně takhle bych chtěla jednou učit občanku, to co je bude bavit, ne protože tohle musí probírat. Další den jsem se při hospitacích občanky opravdu pobavila. Ale taky jsem pochopila, jak učitelky dojdou k syndromu vyhoření. Při jedné hodiny Výchovy k občanství se po 35 minutách práce jedna žačka zeptala, jestli je to hodina Výchovy ke zdraví. Paní učitelka je tu ale skvělá, a tak jsme se obě tomu smály, dokážu si ale představit, že to učitele může i ranit, že po 35 minutách práce žák ani nezaznamená, jaký mají zrovna předmět. V druhé hodině jsem zas viděla, jak si jeden žák na prstu točí s nůžky na prstu a následně se zabodnou dívce před ním do vlasů. Tato situace mě hrozně pobavila, a bylo vidět že i paní učitelku, jak nad tím někdy děti nepřemýšlí, co se mohlo stát a přitom jsem viděla její děs v očích, co kdyby jí to zabodl do hlavy. K tomu jsme asi jako učitelé vedeni, představovat si ty nejhorší situace které mohou nastat a pokusit se jim předejít. Na praxi jsem šla s pocitem, že mám představu, jak budu učit hudebku, že to bude super. Ale s pocitem, že nemám absolutně tušení a spíš velký strach z toho, jak učit občanku. Po dvou týdnech praxe odcházím s pocitem, že nemám absolutně tušení, jak mám učit hudebku a jestli vůbec, ale že učit občanku bude zábava a bude to hlavně bavit i mě.