Poprvé jsem na praxi byla až 18. října z důvodu zaneprázdněnosti mého provázejícího učitele, je to zástupce ředitele. Ve čtvrtek jsme si teprve domlouvali termíny, kdy bych měla přijít, měla jsem strach, že nestihnu v daném termínu všech 40 hodin ve škole. Po následném naplánování jsem ale přišla na to, že to stihnu. Do výuky jsem se šla podívat hned další den. Šla jsem nejprve do hodiny literatury k 9.B. Chtěla jsem mít nejdřív jen náslech. S provázejícím učitelem jsem probrala cíle hodiny, zaujalo mě, že cíl byl vlastně jenom jeden (ve výsledku ale komplexní). Studenti jsou zvyklí vést si kulturní deník. Je to obdoba čtenářského deníku s tím, že pan učitel jim toleruje i zápisy z absolvovaných divadelních představení nebo zhlédnutých filmů. Cílem bylo, aby studenti po přečtení dvou recenzí dovedli sami definovat jazykové prostředky, které se v tomto slohovém útvaru nacházejí. Bavila jsem se o tom i s provázejícím učitelem, že kdybych sama udělala hodinu, do cílů bych dala asi víc věcí, ale pan učitel mi řekl, že podle něj je toto praktičtější. Studenti si sami přicházejí na látku, kterou by jim on sám mohl nadiktovat a hodinu by to urychlilo, efektivnější je ale podle něho to, aby si sami zažili, jak na to. Studentů bylo ve třídě něco kolem patnácti. Byli velmi ukáznění, věnovali pozornost čtenému textu a posléze se všichni bez problémů zapojovali do formulací jazykových prostředků, které jeden z nich zapisoval na tabuli. Pan učitel mě do hodiny také zapojoval, ptal se mě na doplňující informace, chtěl pomoct s výstižnější formulací (například). Mé pomoci ve výsledku nebylo potřeba, žáci byli opravdu soustředění. Za hodinu jsem opravdu nepoznala a vrtalo mi hlavou, jakto, že mají takový respekt, jakto, že tak dávají pozor. Zatím jsem na to opravdu nepřišla. Ve druhé hodině jsem byla v 8.V na slohu. Dopředu mě pan učitel seznámil s tím, že s nimi má dlouhodobější projekt. Každý si má vymyslet svého hrdinu, který bude mít nějakou fyzickou podobu (bude to např. plyšák) a s ním nafotí různé fotky (pan učitel učí i informatiku) jakoby scény příběhu. Příběh potom převypráví z pohledu zvoleného plyšového hrdiny (například Medvídek Pú je hračka Kryštůfka Robina a večer, až jde Kryštůfek spát, plyšáci pořádají diskotéku a Pú vypráví, že Kryštůfek s nimi ještě na diskotéku nemůže, že je ještě malý, ale až povyroste, tak oni ho to všechno naučí.) Pan učitel mi dal za úkol vymyslet kostru příběhu o dívce a chlapci, jak se zamilují, dívka otěhotní a jak bude probíhat 8 scén v příběhu, poté jsme jednotlivé scény stručně pojmenovali, studenty jsme instruovali a pan učitel dal každé dvojici za úkol vymyslet dialog na jednu scénu. (Dvojice nevěděly, že mají jeden příběh, ve kterém by dialogy měly navazovat.) Téma jsem vymýšlela v první hodině a ve druhé už se úkol realizoval, tudíž to bylo v podstatě bez přípravy, sám pan učitel mi před hodinou řekl, že sám neví, jak to dopadne. Počítali jsme s tím, že to třeba nevyjde. Těchto žáků bylo 13, byli méně ukáznění, ale učit se dalo bez problémů, když dva žáci vyrušovali, pan učitel zvýšil hlas. Protože byl v hodině lichý počet studentů, přidala jsem se k jednomu chlapci a pomáhala mu vymýšlet dialog. Bylo pro mě těžké odhadnout, jak moc mu mám radit, abych mu víc věcí nenadiktovala, snažila jsem mu dát jenom nápad, několikrát se mi povedlo ho na nápad navést, aniž bych mu to řekla. Na konci hodiny jsme dialogy přečetli v pořadí, v jakém měl být výsledný příběh a díky těmto dialogům a přímým řečem žáci sami přicházeli na to, jakou funkci má přímá řeč ve vyprávění. Všechny funkce jsme ale nestihli, nestihli jsme ani upravit všechny dílčí dialogy, aby příběh byl jasný. Po hodině se mě pan učitel ptal, jak to hodnotím, řekla jsem, že na to, že to ve výsledku byla celkem improvizace a téma jsem vymýšlela v předchozí hodině, to vcelku dobře dopadlo, žákům tato tvůrčí činnost pomohla k pochopení podstaty látky. Nestihlo se ale vše. Dost jsme se zdrželi právě při psaní dílčích dialogů. Co se týče mého provázejícího učitele, upřímně jsem si nepředstavovala až tak bezproblémovou komunikaci, snaží se mi poradit ve všem, co potřebuji. Ptal se mě, jestli mi nevadí, když mě bude zapojovat do hodin. Hodně se o všech věcech bavíme, dokonce když jsem seděla v první hodině vzadu v lavici a studenti diktovali jazykové prostředky svému spolužákovi, zeptal se mě, v čem vidím výhody toho, že jeden z nich píše, a v čem jsou nevýhody. Ve třídě se díky němu nejsem nervózní, je to všechno klidné, žáci nebyli pod tlakem, já jsem nebyla pod tlakem. Když jsme se domlouvali na příští týden, řekl mi, že ve čtvrtek a v pátek má dovolenou, ale kdybych chtěla, mohla bych s 8.V dokončit nedokončenou práci s dialogy i bez něho, jenom že by mu vadilo, že mě neuvidí, že mi nebude moct dát zpětnou vazbu, tak že bych mohla hodinu natočit. Souhlasila jsem, protože si myslím, že je to perfektní možnost. V hodině hudební výchovy jsem ještě nebyla, můj provázející učitel ji učí, ale vyučuje jen jednu hodinu týdně, proto budu chodit do hudebky k paní učitelce. Paní učitelka na mě působila mile, trošku mě ale zarazila, když řekla, že se těší, jak si odpočine a že se těší, až se dozví, jak se to dneska učí. Vystrašilo mě to, protože já upřímně nevím, jak se hudební výchova komplexně učí, pamatuji si výuku jenom z gymnázia, kam jsem osm let chodila. Takže z hodin hudební výchovy mám trochu strach.