Praxi vykonávám na vesnické základní škole s kapacitou cca 300 dětí. Praxi z občanské výchovy mám dokončenou, v hodinách českého jazyka jsem absolvovala 15 hodin náslechů, 2 hodiny jsem sama odučila a 4 hodiny jsem suplovala. Nejsilnějším zážitkem z posledních dvou týdnů praxe bylo suplování. Na škole jeden den probíhala školení učitelů, a tak jsem byla zástupkyní požádána, zdali bych nemohla za učitele zaskočit – jen bych dětem zadala práci a pak dělala „dozor“. Přijala jsem a těšila se na to, že budu moci s žáky trávit další čas a třeba si s nimi ve zbylé části hodiny i popovídat ? všechny třídy druhého stupně jsem již z praxe znala. První hodina bylo suplování přírodopisu v 6. třídě a proběhlo naprosto podle mých představ. Jelikož jsem neměla k dispozici přípravu od vyučujícího, dostala jsem od zástupkyně pracovní listy do češtiny. Žáky jsem nechala vždy 1 stranu vyplnit samostatně a pak jsme hromadně kontrolovali. Ze začátku nutnost něco dělat v suplované hodině nebyla přijata úplně s nadšením („protáhlé obličeje“, pokusy o bavení se), ale při kontrole úkolů jsem pak i různě tematicky odbočovala k tématům z občanské výchovy nebo všeobecným „společenským“ znalostem a bylo to super – děti mě poslouchaly, odpovídaly na dotazy, přidávaly svoje, skvěle strávená hodina. Pak ale přišla další hodina – fyzika v 7. třídě. Běžně ji znám jako chytrou a aktivní třídu. Na začátku hodiny jsem jim zadala, co mají splnit, a případně, když budou stíhat, budeme si pak povídat o jejich oblíbených knížkách (běžně dělají čtenářské dílny, i jejich učitelka ČJ mi řekla, že je to dobrý nápad). Realita však vypadala tak, že žáci mě po celou dobu hodiny téměř ignorovali. Bavili se mezi sebou, nedělali, co měli. Snažila jsem se je usměrňovat, aby v hodině nebyl takový hluk, případně jsem jim i chtěla pomoct s plněním úkolů, ale povětšinou marně. Když se pak zdálo, že všichni tak nějak dopsali, co měli, chtěla jsem začít aktivitu navíc – každý si měl stoupnout a říct, co je jeho oblíbená kniha a proč, pak jsem k tomu chtěla přidávat další otázky k němu i třídě. Tato aktivita však skončila naprostým fiaskem. Žáci nebyli schopní poslouchat jeden druhého, neustále se bavili, dělali jiné věci, lhali mi, že nikdy nic nepřečetli, a to i přes to, že jsem jim řekla, že vím, že mívají čtenářské dílny. Asi 5 dětí vypadlo, že by mi byli v aktivitě nakloněni, ale přes mluvení ostatních to bylo marné. Hodina tedy proběhla hrozně, dokonce jsem musela i křičet a bouchnout do lavice – účinek to však mělo jen na minutu, dvě. Další suplování proběhlo ve 4. třídě. Tam se děti dívaly na pohádku a potom jsme v 15 minutách na konci si pohádku shrnuli a povídali si. I tady jsem pár z nich musela napomenout, aby se nebavili, nepopichovali navzájem, ale aspoň to mělo úspěch. Poslední suplovaná hodina opět fyziky v 8. třídě byla už jen slabším odvarem hodiny se sedmáky. Osmáky jsem učila vícekrát, takže už většinu z nich znám jménem. To mělo větší úspěch při napomínání „zlobivců“, víc jsem také mezi žáky chodila a „kontrolovala“, co dělají. Takže to už tak nějak šlo, i když bavení se a nic nedělání bylo částečně pořád. Na závěr hodiny jsem už rezignovala na nějakou verbální aktivitu, takže jsem vymyslela fyzickou hru „Gordický uzel“. Asi 5 žáků ze třídy mě s tím absolutně vyignorovalo, že nic dělat nebudou. Zbytek se zapojil docela v pohodě. Suma sumárum jsem ten den odcházela ze školy úplně zdeptaná. Pocit, že se o něco snažíte, a 30 lidí před vámi vás úplně přehlíží, baví se spolu atd. je hrozný. Napadalo mě, jestli tohle vlastně vůbec je to, o co v životě stojím – celý život někoho tišit, umravňovat, snažit se žákům něco předat a zároveň se zajímat o jejich názory, a přitom za to dostávat jenom ignoraci, skryté posměšky a kolektivní smýšlení o „blbé učitelce“… Na jednu stranu vím, že to byly suplované hodiny, kdy se žákům nic moc nechce, a já jsem navíc jenom praktikantka, takže u žáků nemám žádný větší respekt. Na stranu druhou to byl pro mě dost odstrašující zážitek, kor když jsem měla další hodinu tyto děti učit češtinu. Sedmáky mi pak paní učitelka naštěstí zrušila, tam bych šla se sakra malou dušičkou, osmáky jsem suplovala a šlo to – rozhodně nebyl klid jako bývá běžně u paní učitelky, ale relativně v pohodě jsme to zvládli. I tak ve mně ale pocit bezmoci a zoufalství, který jsem při suplování měla, ještě asi dlouho vydrží…