V jedné třetí třídě kde učím, mám studentku, která v hodinách angličtiny nekomunikuje. Když mi neodpověděla na otázku, na kterou jsem se jí ptala před celou třídou, myslela jsem si, že je to proto, že se třeba před třídou stydí mluvit. Že by neznala odpověď nebo nerozuměla otázce, mi přišlo nepravděpodobné, jelikož z testů mívá jedničky. Když jsem tedy studentům zadala samostatnou práci a obcházela je, zda všichni vědí, co mají dělat, zastavila jsem se u této holčičky, sedla si k ní do lavice a zkusila se s ní navázat kontakt. Zadala jsem otázku a holčička neodpovídala. Nerozuměla mi? Neslyšela mě? Nerozumí nějakému slovíčku? Nebo Přemýšlí? Bylo velmi těžké zeptat se jí na otázku a neodpovídat za ni, ani ji nijak neradit a nechat ji, ať mi sama odpoví, až bude připravena. Po velmi dlouhém tichu mi nakonec odpověděla. Podobné to bylo u dalších tří otázek týkajících se cvičení, které se v danou dobu vyplňovalo. Další hodinu, když jsem se ptala třídy na nějaké otázky a všichni měli odpovídat, všimla jsem si, že tato holčička aktivně a nadšeně odpovídá s ostatními. Velmi mě to potěšilo. Říkala jsem si, že možná je to tím, že má pocit, že se její hlas ztratí v tom všem hluku a že je tedy anonymní. Přesto však jsem měla pocit, že se zapojuje mnohem více aktivně, než kdykoliv jindy. Byl to velmi dobrý pocit, pravděpodobně tedy naše krátké sezení na ni mělo vliv. Když teda děti měli zase prvně zkusit nějaké cvičení udělat sami, než si ho všichni zkontrolujeme, obcházela jsem třídu a zase se u ní zastavila. Po chvilce jsem si ale všimla, že jeden chlapeček vypadá, že potřebuje poradit a nasměrovat. Řekla jsem jim teda, aby si sedli spolu do jedné lavice, že se na cvičení podívám společně s mini. A to byl kámen úrazu. Holčička se okamžitě stáhla, sedla si co nejdále na kraj lavice a začala plakat. V ten moment jsem se zhrozila. Snad jsem tímto tahem nezničila všechno, co se mi doposud podařilo vybudovat. Když jsem naznala, že takhle holčička opravdu spolupracovat nebude, vysvětlila jsem všechno chlapečkovi, ujistila se, že věc chápe a poslala ho pokračovat na úkolu na své místo s tím, že ho přijdu zkontrolovat. Znovu jsem si sedla vedle holčičky a snažila se pochopit, co se stalo. Po pár otázkách na kolektiv a danou situaci jsem vycítila, že holčička asi nebude ráda pracovat ve skupinách, neboť se asi necítí na to, aby své znalosti sdílela s ostatními. Tohle bych si měla zapamatovat a snažit se co nejvíce pro ni utvořit bezpečné prostředí a nenutit ji do něčeho, co ji není příjemné. Na druhou stranu jsem se ji pokusila vysvětlit, že někdy je potřeba pracovat i s ostatními a je potřeba komunikovat a odpovídat, abych věděla, co se děje a čemu rozumí. Vrátili jsme se tedy k otázkách týkajícím se probírané látky. Opět trvalo velmi dlouho, než mi holčička odpověděla, ale nakonec jsme se k něčemu dobraly. Doufám tedy, že se situace bude vyvíjet slibněji.