Na praxi jsem nastoupila 12. října na vesnickou základní školu s kapacitou cca 300 dětí. V hodinách českého jazyka jsem absolvovala zatím jen 6 hodin náslechů. V hodinách občanské výchovy mám praxe více „nahuštěné“, protože paní učitelka nastupuje v listopadu do nemocnice. Proto jsem tam absolvovala již 11 hodin náslechů a 2 hodiny jsem sama odučila. V deníku budu popisovat věci, které mě na praxích překvapily a více jsem nad nimi přemýšlela. Složení a atmosféra tříd Je zvláštní, jak velké rozdíly jsou někdy v tom, jak třída působí a jak ve finále pracuje. V pátek máme hned po sobě výuku češtiny v 7.A a v 7.B. Áčko je od pohledu aktivnější, mají zájem, hlásí se a chtějí odpovídat. Jejich odpovědi ale často nejsou úplně správné a neznají spoustu termínů, které učitel používá. Béčko tvoří z velké části introvertnější děti ? nemají moc zájem odpovídat, odpovědi je nutné z nich tahat a odpovídají velice potichu. Nicméně když už se z nich odpověď vytáhne, odpovídají věcně, správně, rozumějí různým odbornějším termínům a používají je. Je zajímavé pak pozorovat, jak rozdílně se učitel „nadře“ – v Áčku musí navádět děti myšlenkově dál, sám vysvětlovat různé věci; v Béčku zase „dolovat“ odpovědi, ale když už přijdou, není třeba se jim dále moc věnovat. Zajímavé je i to, jak učitel nikdy neví, do jaké atmosféry třídy zrovna přijde. Jednu hodinu jsou děti aktivní a nadšení do práce, jinou jsou unavení, znudění a vůbec na nic se nechytají, a další hodinu je jich zase všude plno a horkotěžko se krotí. Tohle je vlastně až děsivé, že nikdy nevíte, jak bude hodina vypadat a co se bude dít. Ale obě výše zmíněné věci jsou asi hodně i o časem získaných zkušenostech učitele a o tom, poznat třídy nějak hlouběji, což já jsem zatím ještě nezvládla. Učitelovy přechody mezi třídami různého věku Když člověk přechází mezi třídami věkově podobnými, není to zas takový problém – děti jsou na tom cca podobně, i když jsou některé více a jiné méně chytřejší či aktivnější. Velice mě ale překvapil skok mezi výukou v 9. a hned následující hodinu v 6. třídě. V devítce jsou děti už samostatné, jsou schopné odpovídat a diskutovat věcně k tématu, samostatně pracovat. Přechod do 6. třídy je ale ohromná změna – je nutné upravit slovník, aby děti rozuměly; dětem je také potřeba všechny úkony podrobně vysvětlit (vezmeme si sešit, tužku, napíšeme datum, …), i na zdánlivě jasné věci se hned ptají. Když dostaly z mého pohledu úplně jasný a lehký úkol napsat jména a ideálně i příjmení členů své širší rodiny (babičky, tety, bratranci, …) byla to práce na celé půl hodiny! Nejenom, že jména často neznaly, ale ještě díky různým rozvodům atd. se neustále doptávaly, koho to tam tedy mají napsat. Myslím si, že to pro učitele musí být náročné se během 5?10minutové přestávky muset takto úplně přeladit. Moralizování učitelů Přemýšlela jsem i nad tím, jak moc, nebo jestli vůbec musí učitel děti pořád umravňovat. Jednou z věcí je zapisování zapomínání – každému se přeci občas povede něco zapomenout, ale pokud to není pořád, nedělala bych z toho zase takovou vědu. U nás na škole je ale v třídnici vložený sešit na zapomínání, kde má každý žák svůj list, je mu tam psáno, co a kdy zapomněl a za určitý počet zapomínání pak žák získá nějaký postih – napomenutí, důtku. Když se žáci omlouvají, co zapomněli, učitelky to často nezapomenou ještě nějak okomentovat – že jsou žáci nezodpovědní, co že měli tak důležitého za práci, že se ani nenachystali, nebo jestli jednou do práce budou taky zapomínat věci? Je mi jasné, že škola má dát děckám i nějaký „morální“ základ do života, aby věděly, že máme nějaké povinnosti a je třeba si je plnit, ale občas mi to přijde až zbytečně vyhrocené. Stejně tak jako zdravení se v naprostém tichu a pozoru před učitelem, upozorňování na to, aby si žáci pověsili batohy na háčky, nebo apelování na to, aby si slečna prostě dala vlasy do gumičky, když ona si je po učitelově výtce, že jí padají při psaní do očí, jen pořádně zastrčila za uši. Občas mi to přijde fakt až takové úplně zbytečně „gestapácké“ a mám i pocit, že to citlivějším žákům docela sráží sebevědomí. Dělat bych to takhle nechtěla, ale vlastně teď vůbec nedokážu říct, jestli k tomu jednou časem a únavou z praxe taky nedojdu, nebo jestli snad jako učitel nepoznám, že jinak to nejde, že jinak jsou děcka hůř zvladatelní. No nevím… Děti jsou až překvapivě sdílné V hodinách občanské výchovy, kde se dělají i různé psychologické hry a učitel se často ptá na různá osobnější témata, mě opravdu překvapilo, jak strašně sdílné děti jsou a pouštějí se úplně bez problémů do věcí a rozebírání témat, která si vůbec nedokážu představit, že bychom dělali třeba na gymplu nebo na VŠ. Uvedu příklad – paní učitelka nechala děti nastoupit do dvou řad naproti sobě a vysvětlila pravidla hry Myčka – jeden dobrovolník půjde mezi nastoupenými dětmi a ty mu budou říkat jeho špatné vlastnosti, co jim na něm vadí, pak ale dobrovolník půjde zase zpátky a děti mu budou říkat dobré věci, čímž se dobrovolník „očistí“. Osobně mi to přijde náročné jak pro učitele – nikdy neví, co děcka řeknou, tak pro děti – mám pocit, že není tak snadné slyšet i to špatné od ostatních. Děti do toho jdou ale naprosto rády a dobrovolně, a ještě si hru příště vyžádaly znovu! Dobrovolníkem se dokonce stala i dívka, která je od pohledu introvert, uzavřená, a tak trošku i „outsider“ třídy. I jí nakonec děcka řekly nějaké pozitivní věci, ale že tam chtěla sama jít, to mě vážně překvapilo. V jiných třídách si zase děti úplně bez problémů mezi sebou svěřují, za kým jdou, když mají nějaký problém, v jakých situacích opravdu potřebovali svoje rodiče, nebo jak dávají svým blízkým najevo, že je mají rádi, nebo třeba co jim udělalo radost a co se jim v poslední době nepovedlo. Jako je to moc hezké, že jsou takhle otevření, nebojí se mluvit o osobních věcech před svými spolužáky atd., ale opravdu mě to překvapilo, protože na to ze svého „dospěláckého“ života tedy vůbec nejsem zvyklá. A vlastně bych i trošku čekala, že i oni jako „puberťáci“ se takovým věcem budou trochu bránit, a taky nic, ještě je chtějí a baví je to. Moje vlastní výuka Mnou odučené hodiny proběhly bez problémů. Stihla jsem probrat vše, co jsem měla připravené, žáci byli milí, poměrně aktivní (nebo jsem je k tomu občas musela trošku vyburcovat, ale nic nezvládnutelného), občas se i ptali, ale na věci, na které jsem naštěstí znala odpověď. Mám i poučení pro příště, do dalších hodin – zhruba na začátku poslední třetiny hodiny začínají být žáci unavení, v obou učených třídách se našli lidé, kteří se v tu chvíli unaveně položili na lavici. Nakonec se naštěstí ještě nějak vzpružili, ale pro příště už vím, že v tuto dobu bych měla mít připravenou nějakou aktivitu nebo aspoň změnit formu výuky, abych je neztratila. Nicméně i když hodiny proběhly úplně v pohodě, dobře si uvědomuju, že jsem teďka vypracováním příprav a celkově přípravou na ty pouhé 2 hodiny strávila minimálně 3 odpoledne, aby to prostě bylo dobré. Ale takhle to přeci jako učitel později dělat nemůžu, to budu mít X různých tříd, různých stupňů a předmětů. Vůbec si teď nedokážu představit, jak to jednou budu dělat – člověk si bude muset sám připravit nějaký „mustr“ jaké okruhy a kdy bude učit, co bude v zápise, bude muset projít učebnice a vybrat z nich, s čím chce pracovat, ideálně pak ještě připravit nějaké další aktivity pro děti, aby se nenudily. No prostě toho bude šíleně moc na přípravu (o to hůř ještě s mojí precizní povahou) a vůbec si nedokážu představit, jak to budu zvládat a kolik času mi to zabere ? teď mi skoro připadá, že aspoň 2, 3 roky po VŠ bude můj život jenom škola ? přípravy ? opravy testů, a na normální, osobní život snad nebude prostor… Další věcí, která mě trošku děsí jsou všetečné žákovské otázky – nemám pocit, že bych byla nějak úplně nabitá informacemi, nicméně od učitele se čeká, že bude umět leccos zodpovědět a nebude pořád jen zůstávat u „nevím, zjistím“. Stejně tak by měl propojovat různé znalosti, sledovat současné dění, ale kdy to má člověk stíhat v tom výše zmíněném kolotoči příprav, oprav a výuky? Mým neposledním problémem při výuce, jehož jsem si opravdu vědoma, je moje mluva. Byť studuju češtinu, Moravák ve mně se nezapře, takže „semka, nandu, mluvijou“, a to by v hodinách prostě být nemělo. Zkouším si na to při výuce dávat pozor, ale pořád to tam je, hlavně když mluvím spontánně, takže to bude chtít ještě spoustu cviku. Ale tak nějak si říkám, že tohle půjde, že tohle časem zvládnu, ty výše zmíněné věci budou ale daleko těžší…