V poslední době mě vlastně čím dál tím víc děsí představa, že bych opravdu učila výtvarku na základní škole. Tolik dětí, hluku, kázeňských problémů, které je nutné řešit na místo soustředění se na výuku - na obsah hodin. Mám ale zároveň stále naléhavější pocit, že je potřeba to dělat, je důležité dětem ukázat co je to umění, tvorba, sebevyjádření… Jak rozumět různým vizuálním sdělením, že v nich může být manipulace a skrytý podtext (např. v rámci médií). Že to může být reklama, i když se to zpočátku tak netváří. Že i třeba jejich oblíbení youtubeři se jim snaží prodat určité produkty. Protože když se budou jen učit kreslit zátiší nebo strom, nebudou rozvíjet ani (v našich seminářích neustále omílanou) kreativitu, ale ani nebudou mít tušení, že výtvarná výchova může být i něco jiného než se cvičit v zachycení reality. A taky mám někdy pocit, že se snažím moc “teoretizovat” a klást důraz na myšlení a že možná by ty děti mnohem radši měly prostor k vyjádření vlastních pocitů, na které se jich jinak nikdy nikdo neptá, nebo je spíš ještě potlačuje. Mám proto v plánu vyzkoušet různě zaměřené hodiny a získat tím alespoň částečně zpětnou vazbu - jak se děti cítí při různých hodinách, jestli je baví dostat zadání, nebo moci dělat cokoliv, vyjádřit vlastní pocity, nebo přemýšlet.…nebo si prostě hrát. Chci pracovat i s různými médii a dát jim možnost vytvořit i nějaké objekty - s tím se myslím moc nesetkají, protože jak tak vidím a slyším, tak většinou se pracuje s papírem, ale způsobem - kreslíme, malujeme a nebo (na jiných školách než na té kde jsem) děti jen vytváří nějaké výrobky např. na jarmark - což je podle mě největší postrach všech výtvarek a nemělo by to vůbec existovat. Nakonec mám ještě pár konkrétních postřehů ze školy. Několikrát už jsem byla ve škole i o delších přestávkách, které šesťáci mají mezi hodinami VV - je to půl hodina. Někdy jsou jen ve třídě a na chodbách, kde má dozor jedna paní učitelka, které to samozřejmě nikdo nezávidí, ale někdy děti můžou jít do tělocvičny a tam se “vyřádit”. Po té půlhodině přišli potom na výtvarku - hlavně kluci - kteří byli úplně zpocení a rozdovádění. V té hodině výtvarky ale potom byli klidní, možná až zase moc, že už se jim vlastně nechtělo pokračovat a přišlo mi, že už nechtějí vracet svojí pozornost zpátky k zadanému úkolu - ale je to jen můj pocit, možná to tak oni úplně nevnímali. Nevím tedy, jak bych řešila tyhle pauzy v rámci výuky… Další postřeh je ohledně konkrétního žáka, který nezvládl dobře pracovat na zadání - měl kreslit zátiší, které si sám postavil, pastelem. Snažit se věrně zachytit barvy, které jednotlivé předměty mají - namíchat je. Celou hodinu se snažil nějak s tím popasovat, ale pak už jen říkal, že mu to nejde…Jeho práce vypadala spíš jako nějaký shluk různých tvarů, z nichž rozhodně nebylo poznat, že jde o zatiší, těžko by kdokoli rozpoznal nějaké předměty. Když to přišel ukázat paní učitelce, prohlédla si výkres a řekla mu, že v tom vidí nějakou postavu, tady je kruh - hlava, ať to nějak dotvoří, udělá z toho třeba krále, dodělá mu korunu atd. Po zbytek hodiny na tom pracoval. Na konci hodiny se paní učitelka většinou ptá, jak se dětem pracovalo - ať zvedne ruku nad hlavu ten, kdo si myslí, že se mu to dneska povedlo - a jako jeden z mála dětí (asi 5) zvedl ruku i tento kluk, který měl zpočátku pocit, že mu to vůbec nejde! Z toho jsem měla upřímnou radost, protože paní učitelka skvěle zareagovala na jeho potřeby, viděla, že konkrétní zadání - zachycení reality - mu nejde a tak ho modifikovala, pouze pro něj a ten kluk nakonec cítil úspěch, to bylo skvělý.