Natož jak ten den hezky začal, tak úplně katastrofálně skončil. První dvě hodiny jsem vyučovala dějepis v 6. a 7. třídě, odkud jsem odcházela s velmi dobrým pocitem. Děti byly úžasné, strašně dobře se mi s nimi spolupracovalo, stejně jako minulý týden. Bylo vidět, že je výklad zaujal, a dokonce jsem od nich dostala i zpětnou vazbu, kdy mi samy řekly, jak je hodina bavila. Jeden chlapec se mě i ptal, jestli je nemůžu učit napořád, a když jsem mu řekla, že bohužel ne, tak bylo vidět, že je zklamaný. Byla jsem plná pozitivní energie. To vše se, ale zlomilo, když jsem šla o pár hodin později poprvé učit občanskou výchovu do 9.C. Šla jsem tam celkem odhodlaná, i když jsem věděla i po varování ředitelky a po zkušenostech z hospitací, že to bude brutální. Zarazilo mě, když na začátku hodiny bylo ve třídě ticho, to jsem ještě u nich nezažila, to se ale asi po deseti minutách změnilo. Hodina se vlekla a deváťáci byli čím dál horší. Nakonec ani jeden z nich nebyl zticha, každý, ale opravdu každý mluvil, přeřvával jeden druhého a v podstatě to co jsem viděla na hospitaci, jsem si teď mohla zažít. Neskutečná bezmoc, musela jsem je přeřvávat a stejně to nebylo platné, bylo to čím dál horší. Netušila jsem, že až takhle hrozné to může být. Když ten teror skončil, byla jsem zralá na panáka. Úplně mě to odrovnalo. Po rozhovoru s provázející učitelkou mi na závěr řekla: „Tady už nic nezmůžete, tady to musíte jen přežít. Jejich třídní učitelka nad nimi drží ochranou ruku a oni to moc dobře ví, nikdy nebyli za nic potrestaní, proto si takto dovolují.“ Já mám takový vztek!!! Neskutečný vztek. Jak daleko to ještě může zajít? Prý se tam učitelky bojí chodit učit a já se nedivím, jen představa, že já v této třídě budu muset odučit ještě jednu hodinu, mě strašně ubíjí. Po hodině se mi chtělo brečet, ještě teď se mi chce brečet, a to je už večer. Jsem vyřízená, tohle je naprosto odstrašující případ. Říkám si, že pokud by někdo zvažoval, jestli jít učit nebo ne, tak po téhle hodině by měl jasno. Je strašně těžké, jít si poprvé zkusit učit do takto rozložené třídy. Jsem demotivovaná jak nikdy, nechci a nemám náladu jim něco chystat. Snažila jsem se je pochopit, snažila jsem se vymyslet, jak tuto situaci zvládnout, ale asi není východisko. Strašně mě to zklamalo. Po té hodině jsem přemýšlela, co jsem udělala špatně, myslím si, že jsem nebyla špatně připravená a v jiné třídě by to snad zabralo, ale tady to prostě nestačilo. Provázející učitelka se mi svěřila, že kdyby sehnala lepší práci, tak ze školství odejde. Já nechci takhle dopadnout, mluvila jsem s několika učiteli a každý je úplně vyhořelý, a to jsou třeba jen o 10 let starší než já. Stačilo by mě potkat jediného učitele, který mi řekne, že je to fajn, že to bude dobrý. Tu energii, co jsem měla po dvou odučených hodinách v dějepise, tohle úplně zabilo.