Učitelskou praxi absolvuji na stejné škole, na které pracuji jako asistent pedagoga. Momentálně chodím na náslechy převážně do osmé třídy, a to jak na dějepis, tak na češtinu. V osmé třídě je pouze šestnáct žáků, z toho větší část dívek. Celá třída je velmi klidná, ale zároveň komunikativní a velmi dobře reaguje a spolupracuje s pedagogy. Myslím si, že ideální třída vypadá hodně podobně. Žáci vypadají, že mají o učivo zájem (alespoň většina z nich). Ve chvíli, kdy se učitel ptá na různé otázky související s tématem, tak odpovídají, vymýšlí různé alternativy a snaží se zapojovat. Někteří mají i různé poznámky či zajímavosti k probírané látce, o které se neváhají podělit se svými spolužáky a s učitelem. Ve chvílích samostatné práce žáci v tichosti pracují, neruší se navzájem, pomohou si, když je třeba. Celkově třída skvěle funguje, což si myslím, že také dáno počtem žáků, tj. šestnáct žáků ve třídě. V téměř protipólu je třída, ve které jsem asistentem pedagoga. Jedná se o třetí třídu, takže si nejsem jistá, zda je vhodné tyto třídy srovnávat, ale nedá mi to. Třeťáci jsou velmi komunikativní, mluví prakticky neustále, jakmile k tomu mají příležitost (např. když se paní učitelka na chvíli odmlčí). Rozložení chlapců a děvčat je rovnocenné a celkový počet žáků ve třídě je dvacet šest. Dle mého názoru mnoho problémů v této třídě souvisí s tím, že je žáků opravdu hodně a mnoho z nich je velmi komunikativních. Většina kluků je navíc velmi aktivní, a to i pohybově. Od začátku roku se situace pomaličku zklidňuje, ale i tak je třída velmi hlučná a je dosti obtížné s ní pracovat. Díky častému zklidňování, vysvětlování (většina dětí má problém s opakovaným učivem z druhé třídy) a opakování je třída v učivu již trochu pozadu. Největším problémem je žák, k němuž jsem jako asistent pedagoga napsána. Minulý školní rok jsem již u něj jako asistentka byla, ale v jiné třídě. Nemyslela jsem si, že by se to mohlo takto zhoršit. Ze strany rodičů není evidentně zájem o spolupráci, takže veškeré mé snažení je žáku většinou jen pro smích. Chování rodičů (a převážně matky) silně podkopává jakékoliv prvku tolerance (už ani nemluvím o respektu) z jeho stany. Jsem přesvědčena, že je krajně nevhodné a nerozumné ze strany matky vykládat dítěti, že asistent je tam jen pro něj, aby mu radil a seděl neustále vedle něho (jak jsem se dnes dozvěděla). Obzvláště tehdy, když má matka vystudovanou speciální pedagogiku a fakt, že to bylo před patnácti roky, není až tak významný, aby neznala rozdíl mezi asistentem pedagoga a osobním asistentem. Žák je velmi drzý, má velký problém respektovat a reagovat adekvátně na zadané pokyny nebo alespoň si pokyny od paní učitelky vyslechnout. V poslední době začal i mluvit vulgárně a lhát. Snažím se ho motivovat, jsem na něj milá, ale i přísná, posílám ho na chodbu, mluvím s ním, ale jemu je vše jedno. Nyní jsem ve fázi, kdy už mi to je celkem lhostejné, samozřejmě se snažím a budu i nadále dělat co nejlépe dělat svoji práci, ale přestala jsem to řešit mimo pracovní dobu. Po několika debatách s paní učitelkou i jeho bývalým třídním učitelem jsem dospěla k názoru, že nemá cenu se extrémně snažit u něj docílit výrazné změny, poněvadž bez spolupráce s rodiči toho nelze dosáhnout. Rodičům je to lhostejné a tvrdí, že jakákoliv chyba je na straně jiné, než jeho (i to byl důvod přestupu do jiné třídy). Obávám se, že toto asi není úplně ideální výstup z průběhu praxe, ale i přes tyto (negativní a pesimistické) skutečnosti mě práce s dětmi baví a u některých žáků ze třetí třídy vidím, že jim pomáhám, mohu pomoci a že moje práce má smysl. Během následujících dvou týdnů jsem neměla pocit, že by nastala jakýmkoliv způsobem výjimečná situace v rámci plnění učitelské praxe. Mluvila jsem o tomto pocitu i se svými spolužáky, kteří rovněž pracují jako asistenti pedagoga. Po několika různých debatách jsme dospěli k názoru, že nám situace ve třídách připadají povětšinou již zcela „normální“ v rámci dané třídy právě proto, že jsme ve třídě mnohem častěji a déle než spolužáci, kteří jako asistenti pedagoga nepracují. Situace, která by mohla nastartovat mou reflexi ohledně mého vhodného či nevhodného pedagogického působení, na sebe nenechala dlouho čekat. Již delší dobu bývám ve třídě se žáky i o přestávkách, poněvadž kluci často běhají po třídě, požďuchují se a někdy situace vyvrcholí i ve rvačku. Chlapec, k němuž jsem jako asistentka napsána, měl takové období, kdy říkal velmi často prohlášení typu: Já se snad picnu, já se zabiju, já snad skočím z okna… většinou se jednalo o reakci na nějakou chybu při práci v pracovním sešitě, případně na časté napomínání na nevhodné poznámky k ostatním spolužákům či nevhodné chování. Celá situace se odehrála během přestávky. Něco jsem řešila před tabulí s dětmi a do toho chlapec zahlásil: „Já skočím z okna“. Věděla jsem, že je to jen takový řečnický obrat (jednak ze znalosti jeho povahy, momentální nálady i způsobu, jakým to bylo řečeno) a nevěnovala jsem tomu moc pozornost. Chlapec se ovšem otočil a šel do zadní části třídy, k poslednímu oknu. Nutno podotknout, že třída je v posledním nejvyšším patře (škola má mimo přízemí i tři další patra) a zvenčí jsou před okny napevno nainstalovány pevné žaluzie. Chlapec vylezl na parapet, kde byla zavřená okna, a začal něco vykřikovat, takže si okamžitě získal pozornost celé třídy. Když jsem viděla, že leze na parapet, vydala jsem se k němu. Přestože už v tu dobu na parapetu stál, nebyl o mnoho výše než já. Několikrát jsem mu zřetelně a nahlas řekla, aby slezl dolů. Na to nijak nereagoval, ale u něj bylo poměrně běžné, že jsem mu musela jednu informaci několikrát opakovat. Věděla jsem, že se mu nic nestane, ani že si on nic neudělá, takže moje dilema bylo vcelku jednoduché. Mám ho sundat já, nebo mám počkat, až sleze?? Z výchovného hlediska by bylo asi vhodnější počkat, až uposlechne a sleze. Většina žáků, která byla ve třídě, situaci sledovala a docela se jí i bavila. Myslím si, že i přestože jsem chlapci nechala prostor, aby slezl sám, nijak jsem nezahálela a sundala jsem ho z parapetu sama, abych celou situaci co nejdříve ukončila. Dalším významných faktem v této situaci je skutečnost, že chlapec je velmi rád v centru pozornosti celé třídy a vymýšlí všemožné způsoby, jak toho dosáhnout (když je vyvolán, tak často říká směšně nesprávné odpovědi, aby se třída smála apod.). Proto jsem se rozhodla, že bude nejlepší, když ho sundám sama, i přes to, že jsem mu to sama před tím několikrát řekla. Následně jsem se k celé situaci ještě několikrát vrátila, ale jsem přesvědčena, že jsem jednala nejlépe, jak jsem v dané situaci mohla. Musím přiznat, že když jsem si dnes četla svůj první zápis v reflexivním deníku, byla jsem docela překvapena mírou a otevřeností svého negativního postoje vůči matce žáka, ke kterému jsem přidělena jako asistentka do třídy. Také se během této doby změnil můj názor na to, zda má cenu se u něj konkrétně snažit. S paní učitelkou jsme se chvíli po odevzdání první části deníku dohodly, že na žáka budu mnohem přísnější a že u něj téměř nepřetržitě budu. Určitým způsobem to dost vyžadovala i jeho matka. Začala jsem na něj být mnohem přísnější, oslovuji ho více variantami jeho jména, nejen jeho plnou formou, celkově jsem na něj (alespoň myslím) milejší, ale ve chvílích, kdy nereagoval nebo nechtěl pracovat, protože se mu nechce, jsem byla přísná a nesmlouvavá. Moc se mu nelíbilo, že je pod tak přísným dohledem, ale postupně začal chápat, že bude muset některé své nežádoucí chování trošku změnit nebo je vypustit. Z dlouhodobého hlediska si myslím, že se chlapcovo chování postupně zlepšuje. Dlouhodobým problémem u něj bylo pití v hodině. Celá třída má nastavena jasná pravidla, např. že se k napití se, dojití si na záchod a povídání si s kamarády je přestávka, ne hodina. Celá třída má problém se soustředěním se výuku a proto se snažíme eliminovat jakékoliv rušivé faktory, což tyto výše zmíněné body bohužel v této třídě jsou. Chlapce jsem musela téměř každou hodinu několikrát upozorňovat, že napít se má o přestávce, ne v hodině. Myslím si, že často v hodinách pil protože věděl, že by neměl, ale myslel si, že on je výjimka, pro níž pravidla prostě neplatí. Několikrát jsem mu lahev vzala a položila ji na skříňky za jeho lavicí, popř. i dopředu vedle umyvadla, protože si s ní také často hrál a několikrát ji i vylil. I přes fakt, že věděl o pravidlu (pití o přestávce ne v hodině) i o zabavení lahve a jejím přemístění se uprostřed hodiny zvedl a šel si pro ni i přes celou třídu. Toto jeho počítání bylo vždy impulsem pro zbytek třídy, aby se začali bavit a přestali pracovat. Paní učitelka o tomto problému věděla a řekla, že mu lahev mám klidně vylít, když nebude chlapec respektovat pití o přestávce. Minulou středu situace trošku vyvrcholila, když jsem ho na schování lahve a pití až o přestávce upozornila každou hodinu minimálně třikrát, čtyřikrát. Přiznávám, že už mě to přestalo bavit a poslední hodinu (tj. čtvrtou vyučovací) jsem mu lahev vzala a hodila ji do koše. Jeho reakce byla běžná: „já to doma řeknu mamince.“ Zeptala jsem se ho, zda jí i řekne i důvod proč jsem to udělala, tj. že jsem ho každou hodinu minimálně třikrát napomenula. Řekl, že ne a že si lahev stejně vezme zpět. Myslela jsem, že je tím situace vyřešená a říkala jsem si, zda bude druhý den nějaká změna. Druhý den jsem měla dlouhý vzkaz od jeho maminky v sešitě, kam mu píšu smajlíky za chování apod. Ptala se, zda jsem mu opravdu vyhodila lahev, že mu ji mám jen vzít, aby nebyl bez pití, které stojí peníze. Odpověděla jsem jí až druhý den (za což jsem byla ráno upozorněna, ať odpovím, přestože celý vzkaz zněl jako oznámení). Můj vzkaz obsahoval popis celé situace a důvodu mého počínání, včetně omluvy za pozdnější odpověď, mého ujištění, že nechci situaci opakovat i ujištění, že bych chlapci pití nevyhodila, kdyby ve škole nebyla pitná voda. Důvod, proč jsem neodpověděla ještě týž den, ale až o den později bylo to, že jsem chtěla vědět, jestli se chlapcovo chování po celé situaci změní nebo ne. Výsledkem bylo, že ve čtvrtek lahev nevytáhl vůbec a v pátek jednou, ale po upozornění již ne. Což jsem do odpovědi také napsala. Včera jsem dostala odpověď od maminky, kde psala, že to s chlapce doma řešili, že mu domluvila a kladla důraz na nepití v hodině i poslouchání mých pokynů, včetně poděkování za informování chlapcova chování ve škole. Potvrdila jsem mamince, že ji budu průběžně o jeho chování informovat. Nejspíš se celá situace zdá velmi banální, ale přijde mi skutečně zajímavá, částečně i proto, že mám až nyní pocit, že jsme s maminkou na „jedné lodi“. Dříve jsem ten pocit tak neměla. Zároveň si také myslím, že nynější chlapcovo zlepšení není jen páteční domluvou ze strany jeho rodičů. V poslední době se více snažil, má každodenně zájem o usměvavé smajlíky v sešitě (dříve ho to zajímalo jen někdy) a ptá se na pochvaly, na své chování během dne. Když to shrnu, jsem ráda, že jsem si mohla poopravit názor na chlapce i na jeho maminku pozitivnějším směrem a doufám, že se vše bude postupně jen zlepšovat.