Dnes jsem strávila na praxi tři vyučovací hodiny. První na VZ, druhou speciálně pedagogickou péčí, třetí opět VZ. Rozdílnost přístupu mých dvou provázejících učitelek (dále PU) jsem zaznamenala již při prvním kontaktu s nimi. Nicméně dnešní zážitek mě naprosto odzbrojil. První hodina VZ začala kázeňským pokáráním jednoho z žáků za vulgární vyjádření v pracovním listě. PU začala na žáka křičet a chtěla po něm, aby se k danému problému vyjádřil.V té chvíli jsem neměla tušení, čeho se žák dopustil a sledovala spíš jak na situaci reaguje třída. Hodina pokračovala tandemovou výukou, kdy jsme se s žáky dívali na video a v jeho průběhu komentovali a diskutovali nad jednotlivými tématy. Překvapilo mě, jak mě třída přijala a jak na mé dotazy žáci reagovali, přestože mě viděli poprvé. Téma žáky natolik zaujalo, že jsem s nimi vedla diskusi i o přestávce. Už z hodiny jsem cítila, že se potřebují na určité informace doptat a nepřišlo mi vhodné jejich zájem utnout zvoněním. PU se diskuse o přestávce nezúčastnila. Z celé hodiny jsem měla velmi dobrý pocit. Měla jsem velkou radost, že žáci projevili takový zájem, přestože bylo patrné napětí ze začátku hodiny. Zajímalo by mě, jak by hodina probíhala, kdyby začala v lepší atmosféře. Druhou vyučovací hodinu jsem strávila speciálně pedagogickou péčí. Tentokrát byla poskytována dvěma žákům s dyslexií. PU SP mě již před začátkem práce s dětmi seznámila s pomůckami, odpověděla moje (ač jakkoli hloupé) dotazy velmi ochotně a okomentovala je praktickými radami. Již od prvního setkání cítím s PU SP souznění v mnoha ohledech, proto se nebojím na cokoli zeptat, poprosit o pomoct atd. Samotnou SP péči vedla PU SP, já jsem spíše asistovala u jednotlivých úkolů, pokud s nimi měli žáci nějaký problém. Co se týče SP péče, pozoruji na sobě, že se přímé práce s žáky trochu obávám, abych žákům spíše nepopletla hlavy. Zároveň vím, že mám oporu v PU SP a po třech hodinách praxe se již těším na SP péči, kterou povedu sama. Celá SP péče proběhla v klidné a přátelské atmosféře. Opět mě překvapilo, jak automaticky mě žáci přijali. Z hodiny jsem odcházela dobře naladěna s chutí do práce na další hodinu VZ. PU VZ se zdržela, jelikož měla dohled na chodbě během přestávky. Do třídy jsem šla tedy sama s paní asistentkou. Třída byla logicky rušná po přestávce. Poté co jsem stoupla před tabuli, děti ztichly, což mě překvapilo, protože jsem měla v plánu počkat na PU a až poté začít hodinu. Nicméně jsem využila klidu ve třídě a začala hodinu. Do příchodu PU jsem se stihla jen představit a vysvětlit žákům, proč jsem v jejich hodině. I tak jsem se cítila před žáky těch pár okamžiků velmi dobře. Po té do hodiny přišla PU a začala na žáky okamžitě křičet, kvůli incidentu který se stal o přestávce. Nicméně ona u něj nebyla, protože dozor měla na jiném patře. Křik PU trval alespoň 10 minut. Po prvních pár větách jsem na sobě začala pozorovat, že mám sama strach a vůbec mi to není příjemné. Což mě znejistilo, protože jsem si musela uvědomit, že se mě daná situace vůbec netýká. To mě přivedlo na myšlenky, jak je asi žákům, na které byl přímo křik směřován (skupinka 4 kluků). Celou aféru učitelka shrnula se slovy, že navrhne napomenutí třídnímu učiteli, protože už na to nemá nervy.(Pozn. celá kauza spočívala v tom, že se 2 kluci pošťuchovali, jeden spadl na koš s plasty. Poté po sobě začali plasty házet a přidali se další dva kluci. Po příchodu do třídy bylo vše uklizeno. Pokud by za PU nepřišel jeden žák ze třídy a neseznámil se situací, vůbec by o tom PU nevěděla.) Poté zadala PU žákům pracovní list, který vyplňovali celou hodinu a jako druhý úkol měli kreslit, jak si představují zdravého a nemocného člověka na druhou strany pracovního listu. Celý pracovní list odevzdali PU a ta jim ho oznámkuje. Nutno podotknout, že tato třída bývá na některé předměty dělená- má dvě učitelky. Třídu navštěvují téměř z poloviny žáci se SVP. Většina žáků se trápila hned s prvními úkoly pracovního listu - nechápali zadání. Celý pracovní list mě přišel nešťastně zvolen. Úkoly nebyly jasně vysvětleny a dle mého názoru byly úkoly v pracovním listě obtížné i pro intaktní žáky. Při práci žáků za mnou přišla PU a povídá: „ Tak si vem, co s nima mám dělat. Je jich tady třicet, každej z nich něco má. Tady prostě nemaj co dělat. Ať si jdou tam, kam patří. Jako já na ně žádný ohledy brát nebudu. Prostě nechci.“ Tak toto bylo něco na mě. Ať už má člověk názor na inkluzi jakýkoli, neměli by to v žádném případě odskákat ty děti. Po tomto krátkém rozhovoru jsem už nedokázala do konce hodiny řešit nic jiného. Řešila jsem sama v sobě zda má cenu s PU jít do konfliktu a říct svůj vlastní názor přesto,že já jsem tam od toho, abych se od ní něco naučila a nikoli abych ji poučovala o tom, že dát dětem písemnou práci na celou hodinu ve chvíli, kdy je polovina z žáku dysgrafická není podle mě správná cesta. (pozn. ani kdyby se nejednalo o žáky s jakoukoli formou SVP nesouhlasím s tímto způsobem práce) Nejsem si jistá, zda jsem měla nějak reagovat nebo ne ani teď, když nad situací přemýšlím zpětně. Cítila jsem se v tu chvíli bezmocně a neskutečně naštvaně. Zároveň mi bylo těch žáků opravdu líto, spoustě z nich stačilo jen vysvětlit zadáni popř. nasměrovat v tom,co se po nich chce a jak mají nad jednotlivými úkoly přemýšlet. Takhle pomoct jsem stihla pouze několika z nich. Po zvonění jsme šly s PU do kabinetu tiše až do chvíle, kdy jsem se rozhodla odejít za PU ze speciální pedagogiky (protože jsem touto hodinou končila a zázemí mám na specce). V ten moment ze mě vyletěla věta, že tuhle třídu si chci zkusit učit a jestli by to bylo možné. PU s tím souhlasila a já se zděsila, co mě to tak neuváženě "popadlo". Tak tady sedím ve vlaku a přemýšlím, jestli jsem opravdu takový idealista. Třeba si před tu třídu stoupnu a nic nebude fungovat. A pochopím postoj PU. Doufám, že pochopením nezapříčiním i ztotožnění s tímto postojem. Já taková být nechci. Téměř celé studium na VŠ mě pronásleduje nálepka naivního člověka, který nemá potuchy, co ta "hrozná" práce ve škole obnáší (alespoň mám takový pocit). Možná je to pravda. Možná jsem plná ideálů a naivních představ o tom, jak budu skvělá usměvavá učitelka, kterou budou mít žáci rádi. K tomu je budu schopná formovat ve slušné a přemýšlivé lidi s vlastním názorem a tolerancí k názorům druhých a dokonce je přitom budu schopná i něco naučit. Asi ano. Asi jsem naivní. Nicméně kdybych nebyla, tak už asi nestuduji. Neviděla bych v tom smysl. 2) Úleva Je úterý, takže jsem svoji další praxi strávila jen na specce. Jako vždy mě přivítala usměvavá PU a navrhla program. Dnes pro mě byl mimořádně obohacující. První hodinu jsem strávila ve třetí třídě, kterou navštěvuje žák s ADHD a jedna žačka s IVP (nebylo mi sděleno z jakého důvodu a z časových možností jsem se nestihla informovat-odhaduji LMP). V hodině žáci probírali písemné násobení, paní učitelka měla nachystané různé aktivity, kterými zaujala snad všechny žáky. Hodina měla patřičnou dynamiku a já si po chvíli uvědomila, že v této třídě to „klape“ a měla jsem radost. Radost z toho že vidím, že to jde(když se chce) i se žáky s SVP. O přestávce jsem pak vysvětlovala látku žačce, které utekl začátek hodiny. Byla to šikovná holčička, která jen na ty dvě minuty prostě vypla a už jí to chybělo ve zbytku hodiny. Nabídla jsem jí,že pokud chce tak se na to spolu můžeme podívat, že jí ráda pomůžu. Upřímnější děkuji s radostí v očích po vysvětlení látky jsem asi ještě nezažila. Měla jsem radost, že má radost. Poté jsem si povídala s vyučující. Z rozhovoru vyplynulo, že není ráda, za žáky s SVP ve třídě a nejraději by je tam neměla. Na samotné hodině to nebylo však vůbec poznat. V té chvíli jsem si uvědomila, že to je to, co mě na hodině VZ minulou praxi tak vyvedlo z míry. Fakt, že osobní negativní postoj k inkluzi-tzn.k žákům s SVP se prostě nesmí v žádném případě promítat do výuky a přístupu k žákům. Ať už to vyžaduje jakkoli velkou dávku sebezapření. Další hodinu jsem strávila ve třídě, kde se stal onen incident s plasty (pozn. zpětně se celé kauze musím smát) z předchozí reflexe. Avšak tentokrát jsem nahlédla do půlené výuky českého jazyka, kdy se žáci s SVP vzdělávají společně v jiné učebně než žáci intaktní. Hlavní téma hodiny bylo psaní dopisu. Poté, co si s paní učitelkou prošli všechny náležitosti dopisu měli žáci vymyslet dopis, který by napsali některé z postav knihy, kterou četli do čtenářského deníku. S tímto úkolem měli žáci velký problém, tak jsem se jim snažila, nějakým způsobem pomoct. Sedla jsem si k nim mezi lavice a snažila se zjistit, proč jim nejde vymyslet co by dané postavě napsali. Po chvíli rozhovoru jsme přišli na to, že žáci vůbec neumí formulovat svoje myšlenky, ba dokonce si o dané knížce něco myslet . Nakonec dostali žáci jednotné zadání : Dopis Šalamounovi, o kterém si četli předchozí hodinu. Připomněl se příběh a na základě toho jsem z žáků tahala, co si o krocích Šalamouna myslí, jaký z toho mají pocit aj.. Ve chvíli, kdy se rozvinula vášnivá diskuse jsem je utla a řekla, že tohle všechno můžou napsat do toho dopisu. Že se můžou toho Šalamouna zeptat na všechno, co je zajímá, okomentovat to obsahově stejně, jako jsme si před chvílí říkali akorát zvolit jiná slova vhodná do dopisu. Poté jsem je vybídla, ať začnou psát. Ať teď neřeší gramatiku, ale jen formulují svoje myšlenky. Všichni začali , což jsem nečekala a překvapilo mě to. V tom samozřejmě zazvonilo a skončila hodina. Žáci mají dopis dopsat za domácí úkol. Myslím, že tento zážitek pro měl byl zatím nejpozitivnější z celé praxe. Nebylo vůbec v plánu, že se do výuky zapojím, vyplynulo to ze situace. Vím, že jsem při vysvětlování asi nevolila vždy vhodné formulace a udělala určitě spoustu didaktických chyb. Vím, že paní učitelka chtěla stihnout ještě jednu aktivitu a nestihli jsme dodělat ani tu první. Ale taky vím, že to žáky bavilo. Někomu by možná přišlo, že žáci zlobí. Já ale vykřikování a dotazování k tématu jako zlobení nevnímám. Vnímám to jako projev zájmu. A vzbudit v žácích zájem o dané téma vnímám jako klíčové pro úspěšné vzdělávání. Možná sehrálo určitou roli, že mě žáci tolik neznají , a tak si ke mně ještě nedovolili to, co k ostatním učitelkám. (to mi řekla vyučující o přestávce) Je dost možné, že to tak je. Ale mě to i tak, udělalo radost a sama sebe jsem překvapila,, že jsem byla schopná ze sebe něco vyplodit bez jakékoli přípravy v něčem, v čem se necítím „jako doma“. A tak jsem plná očekávání na další praxi, přestože vím, že pouze z očekávání může vyplynout zklamání. No, asi to risknu.