Na praxi mi hned první den paní zástupkyně ukázala školu, vzdělávací i program a představila principy podle, kterých se škola snaží vychovávat a vzdělávat své žáky. Náslechy, které jsem zatím ve škole absolvovala byly velice přínosné. Byla jsem se podívat i na některé jiné hodiny než je moje aprobace. Škola má ve svých třídách snížený počet žáků, aby se pedagog každému mohl více věnovat. Teoreticky jsem to považovala za výhodu ať už z pohledu, že žáci se speciálními potřebami měli více učitelovi pozornosti tak mi i přišlo, že v takové třídě bude snazší udržet kázeň a s žáky pracovat. Překvapilo mě, že opak byl pravdou a kázeň byla (až na jednu výjimku) v každé hodině uvolněnější než ve velkých třídách (s +- 30 žáky) které jsem zažila. Žáci se nehlásili, ale všechno vykřikovali mnohdy jeden přes druhého a zcela nesouvisející věci s tématem. Značně mě překvapilo, jak velký šum může vzniknout ve třídě, kde je (díky absenci spolužáků) pouhých pět dětí. A žádný z pedagogů nijak výrazněji nezasáhl. Do budoucna se chci zeptat paní ředitelky, je-li to způsobeno tím, že jsou pedagogové mírní sami o sobě nebo je-li to nějaký princip „svobodné výchovy“, který škola preferuje. Na škole se mi velice líbí, že si skutečně zakládá na spolupráci s rodiči. Což je patrné i v každodenním chodu školy. Pedagogové, se kterými sdílím kabinet si moc chválili rodiče, že skutečně s nimi spolupracují na výchově i vzdělávání tak, aby škola doplňovala výchovnou a vzdělávací funkci rodiny. Někteří porovnávali situaci s jinými školami, kde pracovali a rodiče s učiteli nespolupracovali, ale bojovali. Jsem ráda, že existuje škola, kde je možná kooperace rodičů a učitelů.