Pro letošní praxi jsem se rozhodla vybrat si Gymnázium v Břeclavi, jímž jsem si prošla jako studentka. Považovala jsem za přínosné vidět výuku na mé střední školy ze zákulisí. Nebyla jsem si jistá, zda nebudu ve škole spíše přítěž, ale paní ředitelka i moje provázející učitelka mě bez komplikací přivítaly. Na gymnázium mám i po letech s odstupem velmi pozitivní pohled a ihned po absolvování prvního dne praxe jsem se ve svém optimismu utvrdila. Přiznám se, že stejně jako před první praxí, jsem měla typické trable s tím, co si dát na sebe, jak si dát vlasy, jestli se mám líčit (což obvykle dělám pouze na zvláštní příležitosti) a celkově – jak bych chtěla na okolí zapůsobit. Moje sebevědomí má obvykle průběh sinusoidy a nástup na letošní praxi se protnul s křivkou v recesivní fázi. A protože jsem díky tomuto neměla příliš chuť si příliš hrát (a konec konců nejsem ani příliš zdatná herečka), zvolila jsem klasiku. Budu Eliška Cetkovská. I přestože jsem se ve škole cítila dobře, prozatímní role studentky/poloučitelky na náslechu mi tentokrát nevyhovovala. Potloukala jsem se po výtvarném ateliéru (umístěném v půdním prostoru), nevěděla jsem co s rukama, nervozitou jsem měla sucho v krku a říkala jsem si, že musím být svojí provázející učitelce absolutně protivná tím, že jsem všude s ní jako stín a nevím, kudy kam. Nedokázala jsem se koncentrovat na dění okolo, byla jsem příliš zaměřená na to, co se děje uvnitř mě samotné, což zpětně přisuzuji únavě. Paní učitelka se chovala přirozeně, jak si ji pamatuji já sama, jednala se mnou s respektem a nikterak na mě netlačila, ani nedala najevo jakoukoli reakci na moji lehkou zmatenost (která pro mě většinou není charakteristickým rysem), za což jsem jí vděčná. Snažila jsem se interagovat se studenty a to poměrně úspěšně. Mnohdy jsem se trochu ztrácela v tom, jestli jsem student nebo učitel (ony se hodiny na pedagogické fakultě zase tolik od těch gympláckých neliší – čtenáři, odpusť…). V poslední dvouhodinovce semináře dějin umění prolomila tamější skupinka moji nervozitu. Jednalo se přibližně o deset zapálených studentů a studentek, z nichž jsem dvě tváře znala. Setkala jsem se tam s mladší sestrou spolužačky právě z gymnázia a s performerkou místního kola Slam Poetry (kterou jsem svým hodnocením rozhodně nešetřila – ach, kéž mi to nenatře, až povedu hodinu!). Tyto dvě slečny mi (samozřejmě?) tykaly. Jenomže se k nim přidaly i další slečny, což teď nevím, jak řešit. Jsem konzervativní příznivkyní vykání. Na druhou stranu: studijní skupina funguje ve skromném počtu a paní učitelka k nim přistupuje poměrně alternativně, neformálně a vřele. A to zcela upřímně z obou stran, bez nějaké ironie apod. Dvě studentky z celkového počtu dvanácti znám osobně a připadá mi povýšené si nechat vykat i od nich. Není mezi námi až takový věkový rozdíl (jsou ve třetím ročníku vyššího gymnázia). Není mi to nepříjemné, naopak, cítím respekt i přes tykání. Avšak není fér, když nechám třeťáky, aby mi tykali, zatímco prváci mi vykají… Uvidíme.