Praxe začíná nabírat na vážnosti a já měním svoji pozici z pozorovatele na učitele. Myslela jsem si, že přípravy budou daleko těžší. Ale internet je plný nápadů a inspirace, takže mi ani netrvá dlouho a mám 45 minut zaplněných, až v hodině nestíhám vše vyzkoušet nebo předvést. Zatím se mi na hodinách velmi líbilo. Děti spolupracovaly a moje aktivity je bavily. Na to, že vzhledem vypadám kolikrát i mladší než žáci, mě mezi sebe vzali výborně. Alespoň to byl můj pocit, než jsem vešla do 7. B. Učitelé v kabinetu mě varovali. Prý ať jim hlavně nic neodpustím a ať jsem zlá. Nevěděla jsem co s tím, umím být zlá? Jak zlá? A na koho přesně? Měl by vůbec učitel být zlý? Čemu to pomůže? Do třídy jsem šla značně nervózní, očekávala jsem atmosféru pekla. Zahájila jsem hodinu a zadala práci a nikdo nic nenamítal, všichni otevřeli sešity a začali opisovat zadání z tabule. Konečně se mi přestaly třást ruce. Vždyť je to normální třída! To zas asi v kabinetě přeháněli, pořád tam jen řeší negativní věci. Pořád dokola slyším jen, jak žáci jsou hloupý, osnovy jsou na nic, tohle nedává smysl, a ta toho má po krk, ten má problémy tam s tím a nekonečný řetězec stížností. Po pár minutách jsem začala obcházet třídu, hrozně mě to baví, a taky jsem potřebovala zkontrolovat, jak jsou zhruba daleko, abych mohla začít s vysbíráváním sešitů. A tady to začalo. Propadák! Blížím se k poslední lavici, kde sedí žák Jakub. Sedí a kouká před sebe a papír má prázdný. Je tohle možný? Ani nemá sešit! Ptám se: ,,Jakube, proč nepíšeš?“ A on: ,,Já nechápu. Nevím.“ Já: ,,Co nevíš? Třikrát jsem to vysvětlila, ukazovali jsme si příklad.“ Jakub: ,,Nevím“ a krčí rameny, vůbec se mi nedívá do očí. Začíná mě to popouzet. Jen sedí a kouká před sebe. Já: ,,Když nevíš, tak ti nemám ani co poradit. A umíš psát? Tak to alespoň opiš z tabule a ty místa, kde máš doplnit sloveso, vynechej a udělej mezeru.“ Jakub úplně bez reakce. Bylo víc než jasné, jak mě má v hrsti. Vřela ve mně krev, do háje, co mám dělat, hlasy mi v hlavě křičely jeden přes druhý. Řekla jsem jen ,,Okamžitě si vem pero a piš.“ a šla jsem kontrolovat ostatní. Všichni mě pozorovali, co budu dělat a jak to vyřeším. Problém byl ale v tom, že jsem byla úplně bezradná. Co mám asi dělat? Poznámka je mu jedno, pětka je mu jedno, rodiče jsou mu jedno. Nemám na něj absolutně nic. A cítím, že čím víc mě to dráždí, tím líp je jemu. Naprosto katastrofická situace. Kdyby měla hodina víc jak 45 minut, asi bych se zbláznila. Ten kluk mě neuvěřitelně vytáčel, díval se mi do očí ze zadní lavice s pohrdavým úšklebkem a prostě vyhrál. Sakra. Jak na něj? Co udělat? Co říct? Mám ho ignorovat? Vysbírala jsem sešity a on odevzdal papír, na němž byly náhodně rozmístěná písmena. Nebyly to slova, věty, slabiky, prostě jen písmena. Dával mi ten papír a měl postoj vítěze. Ano, byl vítěz, tohle jsem totiž vůbec nezvládla. Jediné co jsem dodala, že tohle nahlásím třídní učitelce. Ale bude to nahlášení k něčemu? Až přijdu příští týden, bude něco jinak? Bude on jiný? Budu já vědět, jak se zachovat? Musím to ještě s někým probrat. Trápí mě to, hlavně kvůli tomu Jakubovi. To přeci musí vidět doma, takové chování v osmé třídě? V kabinetě měli trochu pravdu, dohnalo mě to k tomu, že jsem na chvíli byla zlá.