Uplynuly první praxe. Po počátečním seznámení - krušném negativním začátku plném beznaděje a vyhoření, které sálalo z mojí provázející učitelky, jsem si uvědomila, že právě ona nebude ta, která mne automaticky provede jen tak „radostmi“ učitelství a nepředá zkušenosti, které potřebuji. Zamyslela jsem se. Jak mám postupovat, abych z této praxe získala, co nejvíce? Jak mám jednat a mluvit, aby vše proběhlo hladce? Uvědomila jsem si, že jestliže chci dosáhnout přínosné praxe, musím být připravená. Připravená zahrnout ji všemi možnými dotazy, abych získala, co potřebuji. Světe div se. Naskytl se mi nebývalý zážitek. Zakusila jsem nečekanou vstřícnost a ochotu. To mne ohromilo, potěšilo, ale především velmi mile překvapilo. Jak málo stačilo k tomu, aby se změnil celý její přístup… To mně zpětně vede ještě k hlubšímu zamyšlení: je běžné, jak některé lidi vnímáme od prvopočátku na základě prvního dojmu negativně a okamžitě je odsoudíme, jako „špatné“, nevhodné pro spolupráci atd. – a přece, jak málo stačí, abychom něco změnili a přístup se zlepšil. Jestliže vidíme, že daného „člověka“ nezměníme, znamená to, že musíme upravit svůj přístup k němu. Spolupráce tedy najednou začala fungovat. Domluvili jsme se také na mé první vlastní výuce. Jednalo se o výuku v 6. třídě na téma jednobuněčné řasy. Snažila jsem se co nejpečlivěji připravit. Měla jsem pro žáky nachystanou flipchart prezentaci s interaktivní aktivitou, list s teorií s vynechávkami, přinesla jsem vzorky zrněnky na kůře stromů, připravila jsem opakování. Přes veškerý čas, který jsem do přípravy vložila, jsem se ovšem cítila neklidně a strachovala jsem se. Jak budou žáci reagovat na mé otázky? Budou aktivní? Jak asi budu mluvit, nepopletu něco, nezakoktám se? Budu mít vůbec respekt? To všechno se mi honilo hlavou. Už to přišlo: den D a hodina H. Počáteční „nastoupení“ před třídu, první věta – rozklepaná, ještě nervózní. A pak, jako mávnutím kouzelného proutku to opadlo. Ráz naráz bylo všechno v pořádku. „Takto to má být,“ říkala jsem si v duchu. Cítila jsem se dobře, jistě. Vše fungovalo. Byla jsem překvapená, s jakým zájmem žáci odpovídali, jak se i doptávali na věci, které je zajímali. Končila jsem hodinu: jedna dívenka si na památku odnesla kousek kůry se zrněnkou. To mě potěšilo, protože to pro mě znamenalo, že ji dnešní hodina nějakým způsobem zaujala. „Děkuji za pozornost a přeji Vám pěkný zbytek dne,“ končila jsem. Holčička v první řadě ještě dodala, že ji to dneska opravdu bavilo. Blažený pocit radosti se mi rozlil po celém těle. Byla jsem se sebou nefalšovaně spokojená. Poslední zbytečky neklidu definitivně zmizely. Cítila jsem úlevu a vděčnost. Jo! Půjde to!