Byl čtvrtek, 11.10.2018 a mě čekala první hospitace hodiny přírodopisu na Základní škole Bakalovo nábřeží v Brně. Na první hodinu jsem šla společně se svou spolužačkou Kateřinou, což mě tak nějak vnitřně uklidňovalo. Alespoň jsem neměla pocit, že jsem v tom sama. Hned po příchodu do školy jsme byly lehce zmatené a ve vestibulu se snažily najít ukazatele, při čemž jsme si uvědomily, že jsme zapomněly jméno vyučujícího, který má být naším mentorem. „To nám to pěkně začíná“, pomyslely jsme si, načež jednu z nás napadlo zajít se zeptat pana na vrátnici, kde je tu kabinet přírodopisu. Po vystoupání několika pater jsme zaťukaly na příslušný kabinet a přivítal nás pan učitel. Představily jsme se a přizval nás dále do kabinetu. Po přečtení podrobnějších informací v emailu nám sdělil, že Kateřina má jiného mentora než já, takže jsme se musely rozdělit. Následně jsem s panem učitelem probrala jeho rozvrh a mé časové možnosti. Celou dobu působil velice profesionálně a cítila jsem k němu určitý respekt spojený s přirozenou nervozitou. „Za půl hodiny mám přírodopis s deváťáky, chcete se jít podívat?“ Mně se rozzářily mé ospalé oči a s nadšením jsem souhlasila. Velmi mě zajímalo, jak probíhá výuka na základní škole v dnešní době. Na půl hodiny jsem si šla sednout na chodbu, kde jsme si s Kateřinou stihly sdělit několik dojmů a najednou zazvonilo na hodinu. Ihned při vstupu do třídy mě děti zaregistrovaly a slušně pozdravily „dobrý den“ a já se šla posadit do poslední lavice. Následně přišel do třídy pan učitel, který mě představil jako inspekci, což myslel z legrace. Děti se mnou nenechaly rozhodit, což hodnotím kladně. Čekala je hodiny genetiky. „Super, alespoň si to procvičím, když v tomto semestru máme předmět genetika“, pomyslela jsem si. Pan učitel měl tuto hodinu vyhrazenou pro prezentace, který měl mít každý žák připravený. Když přišlo na samotné rozpočítávání, kdo z žáků půjde prezentovat, všimla jsem si třech chlapců přede mnou, jak se „nenápadně“ krčí. V tom momentu jsem se musela pousmát, jelikož jsem si vzpomněla na svoje staré časy na základní škole. Začala jsem sledovat pana učitele, který zapínal interaktivní tabuli a říkala jsem si, proč je na obraze ruleta? Je tohle vůbec výchovné? V tu ránu pan učitel klikl na nějaké zázračné tlačítko, které ruletu roztočilo a vybralo náhodné číslo. „Jsem asi sto let za opicemi“, povzdychla jsem si, jelikož o takových inovacích nemám ani páru. Na řadu šla velmi chytrá slečna jménem Gabriela, jejíž prezentace byla vynikající. Přišlo druhé kolo a černého Petra si vytáhl nepřipravený žák, který zprvu odmítal jít k tabuli, ale pan učitel na tom trval. Nejprve jsem si říkala, že je to trošku přísné, ale když si tak člověk uvědomí, kolikrát bude muset v dospělém životě improvizovat, dala jsem mu za pravdu, myslel to s nimi dobře. Žák si šel nakonec sednout s pětkou, ale myslím, že už nikdy nepřijde nepřipraven, minimálně k tomuto panu učiteli.