Tak je to tady. Praxe. Školu, kterou jsem si vybral je škola na vesnici na cípu jižní Moravy, kde nyní žiju. Celý svůj dosavadní život jsem žil v Brně a tak jsem se i v průběhu svého vzdělávání pohyboval ve školách, kde bylo velké množství žáků a široký učitelský sbor- jaká to změna oproti mnou vybrané škole, která se řadí mezi menší a kde je od každého ročníku jen jedna třída. Tomuto počtu žáků samozřejmě odpovídá i početnost učitelského sboru. Přiznám se, že tento fakt mi spíše nevyhovuje – dávám přednost větší anonymitě větší školy, kde na něj ostatní nekoukají jako na zjevení, když se tam objeví poprvé ( a snad dalších 14 dní potom). Vím, že je to možná trochu divné, ale cítit na sobě neustále pohled těch puberťáků mi nebylo příjemné. Teď co se týče samotné praxe. Na dějepis i občanskou výchovu mám stejného provýzejícího učitele – tedy spíše učitelku. Musím se přiznat, že jsem už před prvním setkaním trpěl vůči ní mírnou averzí. Důvod je velice jednoduchý- od své přítelkyně a mnoha dalších, kteří je absolventi místní základní školy jsem o jejích vyučovacích metodách a výsledcích slyšel dost, abych si udělal dopředu ne zrovna lichotivý obrázek. Snažil jsem se od toho ovšem oprostit a tyto mé pocity zatlačit co nejhlouběji a dát své provázející učitelce „šanci“. Tak to tedy konečně začalo- první hodina. Domluvili jsme se, že začnu klasicky náslechy, aby si na mojí přitomnost v hodinách žáci zvykli a chovali se vůči mě přirozeně, jako ke každému jinému učiteli. První hodina náslechu skončila a já sem si v duchu říkal: „Co tohle mělo do*rdele znamenat?“. To, co jsem o hodinách slyšel se potvrdilo a snad i předčilo moje obavy. Zajímavé téma, které bylo žákům předneseno naprosto nezajímavou formou, naprosto nezajímavým způsobem a naprosto nezajímavým učitelem. Informační hodnota hodiny se podle mne limitně blížila nule. Na základní škole a později i na gymnásiu jsem měl velké štěstí na skvělé dějepisáře, s kterými mě dějepis jednoduše bavil, ale kdybych měl tuto učitelku, tak dnes tady možná píšu reflektivní deník na hodinu chemie. Po hodině následovalo samozřejmě krátké zhodnocení hodiny s učitelkou. Co sem ji měl sakra říct? „Hele slyšel jsem o Vás hodně, ale tohle bylo horší než sem čekal?“. Asi ne. Takže nahodit úsměv a mluvit počasí („To máme krásné teplo ještě, že?“).