Moje další praxe se konala v hodinách francouzského jazyka. Hned jako první mě zarazilo, že se na hodinu dostavili pouze tři studenti, díky čemuž jsem lehce znejistěla, měla jsem připravenou práci ve dvojicích, při které by mezi sebou jednotlivé dvojice soupeřily. Na jednu stranu ano, práce by se dala spojit do jedné trojice, ale už by to nemělo takový náboj a hlavně jsem si nebyla jistá, jak mi bude výuka vycházet časově. Naštěstí po deseti minutých došel čtvrtý student, takže jsem měla k dispozici dvojice alespoň dvě. Ihned po příchodu studentů do hodiny mě překvapilo, jak laxně se chovají ke své učitelce francouzštiny, která tam se mnou byla na mé „pozorování“. Minulou hodinu se žáci dívali na film a paní učitelka jim neřekla, že je budu učit já, takže počítali s tím, že s filmem budou pokračovat. Když mě tam uviděli, tak hnedka znuděným tónem říkali jejich učitelce, že ale s sebou nemají věci a že nemůžou nic dělat. Tak jsem hnedka pohotově odpověděla, že učebnice potřebovat stejně nebudou, že jim vše potřebné dám. Učila jsem sedmou třídu, kde se již dere puberta ven, ale naštěstí v takto malém počtu žáků se vše dalo zvládnout. Jediné, co mě překvapilo, bylo to, jak málo se v hodině stihlo, i když tam byli pouze čtyři žáci. Musím říct, že jsem byla až ohromena, jak žákům vše dlouho trvá. Než si vyndali sešity, než našli vhodnou barvu tužky…Když jsem je rozdělila do dvojic, tak protestovali, že s tím a tamtím ve dvojici nebudou. Než abych poslouchala jejich protesty, tak jsem je nechala rozdělit do dvojic tak, jak chtěli, a byl klid. Zbytek hodiny probíhal již v klidu. Poté jsem učila šestou třídu. Jak jsem si myslela, že to bude pohoda, protože to jsou ještě malí roztomilouši, tak jsem se trošku spletla. Celou hodinu mi tam zadní lavice švitořily, něčemu se chichotaly a nebyly k zastavení. Snažila jsem se je zpražit tím, že jsem se žáků zeptala, co říkal jejich spolužák nebo ať mi zopakují, co jsem právě říkala já. Bohužel to stejně moc nepomáhalo, protože se začali opět smát. Abych ale nebyla jenom negativní, musím říct, že většina žáků tam byla opravdu snaživá a horlivě se hlásila, to jsem u žádné jiné třídy nezažila, aby žáci byli natolik zklamaní, když jsme je nevyvolala. Také jsem si všimla, že do třídy chodí černošský chlapec. Schválně jsem se na něco zaměřila o přestávce, abych zjistila, jak ho ostatní spolužáci berou, protože na první pohled působil dost plaše. Zjistila jsem, že je v kolektivu velice oblíbený a kolikrát je to právě on, kdo začne s vyrušováním v hodině. Bohužel musím říct, že v době, kdy jsem třídu učila, jsem byla nemocná, takže jsem ani neměla sílu je nějak překřikovat, naštěstí to nebyl žádný výrazný hluk, možná k tomu napomohl i fakt, že v zadní lavici seděla jejich paní učitelka, tak si asi nedovolili tolik, kolik by si možná dovolili, kdybych tam s nimi byla sama. Na závěr se ale musím zhodnotit, že se mi učení francouzštiny celkem povedlo a že se i žákům líbilo, kdyby to takhle šlo pořád, nebylo by se čeho bát.