Rozhodla jsem se učit hudební výchovu ve třídě, kterou mi paní učitelka popisovala jako těžko zvladatelnou, velice hlučnou, neukázněnou. Právě proto jsem v ní chtěla učit, protože na vzorné třídě se nic nenaučím. Nezjistím, jak zvládám vypjaté situace, jak se vypořádám s hlukem, nekázní. Jestli zůstanu v klidu jako správný profesionál, nebo mě to vyvede z míry, začnu křičet a naprosto se mi hodina rozsype. Na tuto hodinu jsme se také domluvily s PhDr. Tomanovou jako na hospitační. Konzultovaly jsme program hodiny a domluvily jsme se, že v případě nouze nejvyšší zasáhne. Myslím si, že hodina dopadla až nad očekávání dobře. Je pravda, že žáci byli hodně hluční. Snažila jsem se je stále tišit, zaujmout je. Paní doktorka na začátku hodiny žákům promluvila do duše ohledně nekázně. Poté si v jejím průběhu odvedla tři nejrušivější kluky přič ze třídy a domlouvala jim. Myslím si, že aktivity, které jsem si pro ně přichystala, žáky bavily. Nejvíce je podle mého zaujalo učit se navzájem. Jakmile dostali možnost zapojit se do procesu vyučování, zapomněli na rušení. Nestihli jsme společně vše, co jsem měla přichystané, ale ve výsledku si myslím, že to byl poměrně úspěch. S paní doktorkou jsme poté celou hodinu rozebíraly a nejzásadnější ponaučení pro mě je rada: „Nepřistupte na to, abyste musela učit v hluku.“ Do budoucna si musím vždy ve třídě nastavit jasná pravidla, kdy vyžaduji klid, kdy mi nevadí, když se baví. Vysvětlit jim, že chci, abychom si společně hodiny užili, aby se nám všem dobře pracovalo, ale bez jasně stanovených pravidel to nelze. Paní doktorka mi poradila, ať se vždy odmlčím, když žáci začnou hlučet. A nesmím začít mluvit dřív, než se úplně uklidní. Upozornila mě, že mi tato metoda ze začátku bude zabírat spoustu času, ale ať se nebojím obětovat pár hodin, že se mi to stonásobně vyplatí. Žáci si zvyknou na pravidla, pochopí, že když je budou dodržovat, budou hodiny příjemné pro všechny. Setkala jsem se ve svých hodinách češtiny s dívkou, která vůbec nespolupracovala. Když jsem ji vyvolala, automaticky řekla, že neví. Vůbec se nesnažila, jakoby měla pocit, že to stejně nemá cenu. Paní učitelka mi pak řekla, ať se u té žákyně vůbec nesnažím, že to nemá cenu. Že je prostě hrozná. Když jsem v té třídě učila podruhé, znovu jsem ji vyvolala. Nevzdala jsem se, snažila jsem se ji přivést k odpovědi. Nakonec mi řekla alespoň její část. Pochválila jsem ji, projevila jsem velké nadšení. Jak se píše ve všech knihách o pedagogice, učení je pro děti přirozený proces. Jakmile má dítě k učení odpor, dopustil se učitel či rodič chyby ve výchově či v jednání s dotyčným dítětem. Pokud se ve třídě vyskytne žák, který nespolupracuje, měli bychom se zajímat, jaké je jeho domácí prostředí, jaké má s rodiči vztahy a hlavně, jaké jsou jeho předchozí školní zkušenosti. A hlavně se musíme alespoň pokusit změnit jeho špatné zážitky a projevit zájem o jeho názor, nadání, o jeho samého. Úsměv či pochvala nikoho nic nestojí, ale svedou nškdy i zázraky. Jako svůj celoživotní kariérní cíl si volím: „Dokázat přesvědčit žáky, kteří nespolupracují, že mě zajímá jejich názor, a že ho budu v plné míře respektovat. Aby se už nikdy nemuseli ostýchat ho vyslovit.“