Tentokrát bych se chtěla věnovat situaci, která se mi stala během praxe a mé vlastní výuky. Bylo to ve třídě, kterou jsem navštívila předtím pouze jednou v rámci náslechu v suplované hodině. Hodina ze začátku probíhala normálně, až dokud se mi nevybavila vzpomínka na zkušenost z náslechu. Jedna dívka, sedící vzadu nalevo od katedry měla potřebu na sebe neustále vztahovat pozornost svým nicneděláním. Ne jinak tomu bylo i v mé hodině. Já, jakožto nezkušený pedagog jsem si měla poradit 45 minut s takovým případem. Hlavou se mi honily všelijaké myšlenky. Ze začátku jsem si myslela, že jako většina ostatních žáků bude také zkoušet, co si smí dovolit a co ne. Při každém vyvolání na sebejednodušší otázku to ale dopadlo vždy bez odpovědi nebo odpověď s nápovědou spolužáků. Neustále se věnovala něčemu jinému – knížce, poznámkovému bloku, psaní a kreslení. Věci, které se daly zabavit, jsem zabavila. K práci ale stejně nepřešla. A tak jsem si říkala proč. Ano, třídu jsem předem neznala, ale při pohledu do třídní knihy u této žákyně nebylo žádné doporučení pro práci. Vysvětlovala jsem si to tak, že chce být středem pozornosti, že se chce „předvést‘‘. Bohužel ne v angličtině, ale v narušování hodiny. Při doplňovacím cvičení a samostatné práci nepomohl ani můj přímý dohled. Poté jsem si pozvala žákyni za katedru, abych nemusela trávit celou hodinu u její lavice. Ani takové divadlo před celou třídou k ničemu nepomohlo. Moje vnitřní pocity se mísily a začínaly opravdu vřít. Sama nad sebou jsem byla ale překvapená, jaké možnosti využívám. Ale co ještě víc bych měla udělat pro to, aby se chovala jako ostatní ve třídě. Se kterými mimochodem byla skvělá spolupráce. Jenže díky neustálému řešení nicnedělání jedné žákyně jsme zbytečně ztráceli důležitý čas. Cítila jsem se bezradně. Říkala jsem si, copak jí to nestačilo. Nestačilo. Myslím si, že na mě asi šlo poznat, že už jsem naštvaná. Ale snažila jsem se dál pracovat s třídou a žákyni chvíli nechala bez dohledu. Marně. Paní učitelka pozorující hodinu navrhla trest – udělit žákyni poznámku. Musím se přiznat, že mě to ani jednou nenapadlo. Nevím proč. Možná to je dané situací, že v rámci praxe figurujeme jako studenti a tudíž na takové kompetence nejsme zvyklí. Možná je to tím, že jsem se setkala s rozdáváním poznámek jako „na běžícím páse“ a takovou učitelkou v žádném případě nechci být. Nicméně poznámku jsem společně s paní učitelkou napsala. Hodina se chýlila ke konci. Před námi bylo poslední cvičení. Žákyni jsem také vyvolala a nestačila jsem se divit. Vytvořené věty nebyly sice gramaticky správně, ale aspoň se nad úkolem zamyslela a samostatně něco vymyslela bez jakékoliv pomoci. Na otázku proč to tak nemohlo být celou hodinu, neodpověděla. Samozřejmě. Využití legitimní autority v tomto případě zafungovalo. Jen nevím, jestli by to takhle fungovalo pořád. Zajímalo mě, jestli takhle „pracuje“ i u jiných vyučujících v této třídě. Dozvěděla jsem se, že „prý je to u ní normální“. Ale jak její postoj k výuce řeší již nikoliv. Zřejmě si už na to zvykli nebo tomu nechávají volný průběh. Myslím si, že kdybych takovou žákyni měla já ve své třídě, musela bych si s ní o samotě promluvit o určitých pravidlech, která se ve škole mají dodržovat. Každopádně bych se nepřímo informovala i o rodinném zázemí a případných problémech v jiné oblasti a snažila bych se přijít na způsob, který by vyhovoval mně jako pedagogovi a jí jako žákyni. Asi by to nebylo jednoduché, ale za pokus by to určitě stálo.