Na druhý den praxe z němčiny opravdu nezapomenu. V ten den jsem na škole byla celkově šest hodin. První hodiny jsem dělala náslechy. Drzost dětí, mě pokaždé utvrzuje v tom, že opravdu doufám, že nikdy nebudu muset pracovat na druhém stupni. V moment kdy slečna z 9. třídy je drzá na učitelku, protože ji zabavila na zbytek hodiny mobil, jsem si řekla, že na tohle opravdu nemám nervy a nejraději bych slečnu poslala za paní ředitelkou. Avšak tohle udělala i má provázející učitelka, ale slečně to bylo očividně jedno. Říkám si: „Tohle je opravdu trénink trpělivosti“. Ve volné hodině opravuji písemky. Vždycky při tom opravování mám takový divný pocit. Nejen, že mi dělá problém stanovit adekvátní bodovou hranici, ale v písemkách, kdy se většina dětí na test neučí, mi dělá problém i ty body vůbec najít. Provázející učitelka mi řekla, že se mám snažit, vždy dát co nejvíc bodů. Neodporovala jsem, protože ty žáky neznám. Pokud se ale někdo neučí, nevidím důvod proč mu dát dobrou známku. Paní učitelka jim následující hodinu řekla, že písemky jsem opravovala já. Jelikož i přes velkou snahu dát tedy dobré známky, bylo hodně čtyřek. Ten pocit, kdy se na mě při větě: „Písemky opravovala druhá paní učitelka“ podívalo 70 procent třídy nenávistným pohledem, bylo docela nepříjemný. Cítila jsem se provinile a snažila jsem se jim vysvětlit, že jsem body hledala i tam, kde už ani nebyly. Nejvíc mě mrzelo, že jsem dala trojku chlapci s Aspergerovým syndromem. Byl smutný a paní asistence říkal, že je mu líto, že se mu to nepovedlo. Chybělo mu půl bodu do trojky. Ptala jsem se paní učitelky, zda má zmírněné hodnocení a ta mi odpověděla, že ne. To mi osobně přijde divné, když je vzděláván dle IVP. Za chlapcem jsem tedy přišla a chválila ho za věci, které se mu v písemce opravdu povedly. Šlo vidět, že jeho nálada se zlepšila. Poslední hodina tohoto dne mě ale naprosto odrovnala. V ten den nepřišla do školy druhá učitelka NJ a tak se všechny skupiny němčiny musely výjimečně sloučit. Pan učitelka mě poprosila, zda bych za ní prvních deset minut nezaskočila, protože musí vyřídit něco s jedním rodičem, a že to určitě s paní asistentkou zvládneme. Jenže... paní učitelce se rozhovor s tatínkem protáhl až do konce hodiny a já jsem měla na starost 33 dětí, ze kterých jsem znala tak 10. Děti křičely jeden přes druhého a tak jsem si vzpomněla, že mi paní učitelka už minulý semestr říkala, že člověk prostě musí umět zařvat. Tak jsem zařvala ticho, tak jak jsem ještě asi nikdy předtím nezařvala. Děti se postupně uklidnily a musely jsme si celou hodinu vystačit s jedním pracovním listem, protože jsem nepočítala, že spolu budeme pracovat celou hodinu, takže jsem s sebou nic víc neměla. Nakonec jsem to zvládla improvizací a byla jsem na sebe pyšná, že jsem to s tolika dětma zvládla, protože tolik dětí jsem v jedné třídě ještě nikdy neměla. Né, že by mi to ale nedalo zabrat. Takhle unavená a zpocená jsem po 45 minutách snad nikdy nebyla :). Potěšilo mě, že mi poté paní provázející učitelka napsala, že se mi moc omlouvá, že hodinu nestihla, pochválila mě a následující den mi přinesla čokoládu.