Na svou praxi se vždy těším, návštěvy v „mé“ škole mě velice baví. Speciální třída na druhém stupni, kde jsou děti namíchané z více ročníků, je velice zajímavá a člověk se tam opravdu nemá čas nudit. Během jednoho dne na praxi se vždy stane něco, co je pro mě nové a takovou situaci se učím řešit. Jen tak mimochodem. Zajímavé pro mě nejsou jen situace ve třídě a na chodbách mezi dětmi. Zajímají mě také hodně diskuze mezi pedagogy. Mezi pedagogy se často řeší zajímavá témata a jejich názory si vždy ráda poslechnu, jelikož se většinou jedná o pedagogy s dlouholetými zkušenostmi. Naposledy se mezi učiteli řešily učitelské platy. V kabinetu jsem se třemi třídními učitelkami a se dvěma asistentkami pedagoga. Všechny se shodly na tom, že se jim jejich platy zdají nízké. Docela mě překvapilo, když mi navíc řekly, že spousta studentů z pedagogických fakult, kteří byli u nich také na praxi jako já, po praxi ukončili studium. Spousta z nich prý během praxe přišla na to, že jim taková zodpovědnost a celková náročnost této profese nestojí za tak nízký plat. Nyní se už vrátím k dění ve třídě. Ve třídě si na mě děti rychle zvykly, vždy mají velkou radost, když za nimi přicházím na praxi. Všechny děti se mnou už bez potíží komunikují, což nějakou dobu trvalo. Musely mi začít věřit a trochu mě poznat. Nyní už bez problému reagují na mé pokyny, odpovídají na otázky, spolupracují se mnou, nechají si ode mě pomoct a poradit, práce se mnou je baví. Děti ve škole často pracují ve skupině. Jsou vždy rozděleni tak, aby byli ve skupině s těmi, se kterými si rozumí méně. Všimla jsem si, že při takovém rozdělení lépe pracují a více toho stihnou. Navíc se mezi nimi zlepšují vztahy. Většinou se děti rozdělují na dvě až tři skupiny. Ve třídě bývá okolo šesti, sedmi žáků. Vždy někdo chybí. Třídní učitelka pracuje s jednou skupinou, paní asistentka pracuje s druhou skupinou, já se třetí. Děti mezi sebou mají velice dobré vztahy, ještě se mi nestalo, abych si všimla, že se někdo někomu posmívá. Mají pro sebe pochopení a berou se navzájem takové, jaké jsou. Třídní učitelka do výuky ráda zařazuje i hry, kdy spolu hraje celá třída. Spousta takových her se hraje i v hodinách angličtiny. Hodiny jsou najednou pro žáky mnohem zábavnější a spoustu se toho při nich naučí, lépe si pak pamatují. Další zajímavostí je, že jsem si během celé praxe nevšimla, že by děti dostaly domácí úkol. Proto jsem se na to zeptala přímo paní učitelky a ta mi potvrdila, že domácí úkoly dětem nezadává. Dokonce mi přímo řekla, že je proti tomu, aby děti domácí úkoly dostávaly. Děti si podle ní mají doma a ve svém volném čase odpočinout a ona se je ve škole snaží připravovat tak, aby domácí úkoly nebyly potřeba. Vypozorovala jsem například, že na začátku každé hodiny dělají opakování z minula a vše si připomenou a shrnou, popřípadě udělají ještě nějaká cvičení, aby se mohli začít učit něco nového a přitom nezapomněli to, co už probírali. Paní učitelka mi navíc řekla, že spousta dětí má doma „těžkou“ situaci, kdy jim rodiče při učení nechtějí pomáhat nebo rodiče tvrdí, že na to s dětmi nemají čas, proto se zadávání úkolů na doma neosvědčilo. Žáci je stejně nenosili a rodičům to bylo jedno. Během praxe jsem se měla možnost podívat opět i do jiné třídy a mimo logopedické třídy jsem si vybrala běžnou třídu 7. ročníku, kde bylo skoro třicet dětí. Za dětmi jsem se přišla podívat na hodinu výtvarné výchovy. Zde jsem byla jen na náslechu. Hned na začátku mi přišlo nešťastné, že děti paní učitelce, kterou měli na výtvarnou výchovu, tykaly. Zjistila jsem, že to bylo proto, jelikož je dříve tato paní učitelka učila v družině a v klubu, kde byli spíše jako přátelé a proto si všichni tykali. Tento rok děti dostaly paní učitelku i na předmět výtvarná výchova. Během pozorování mi hodina nepřišla vůbec jako hodina výtvarné výchovy ale spíše jako kroužek ve volném čase. Žáci byli chvílemi hodně drzí a neměli z paní učitelky žáden respekt. Také musím říct, že nudnější hodinu výtvarné výchovy jsem ještě nezažila. Opravdu jsem měla chuť odejít z výuky dříve, než hodina skončila. Litovala jsem žáky, že takovou hodinu mají každý týden. Paní učitelka, která vedla hodinu výtvarné výchovy, neuměla žáky zaujmout. Pořád jen vysvětlovala pravidla toho, jak mají děti kreslit, co a kde mají žáci kreslit, kolik to má měřit, co nesmí. Popravdě bych se nedivila, kdyby se někdo bál cokoli nakreslit, aby to náhodou nebylo celé špatně. Toto byla má první špatná zkušenost na praxi. Avšak všechny zkušenosti se cení a z těch špatných se může člověk jedině poučit a díky nim se může pokusit vyvarovat tomu, aby sám takové chyby dělal. Já sama doufám, že v příštím týdnu, kdy si právě sama budu zkoušet učit výtvarnou výchovu, dokážu své žáky pro práci nadchnout a dostat z nich jen to nejlepší. Uvidíme…