Situace, kterou jsem se rozhodla reflektovat, se udála na druhé hodině mé praxe, ale předcházela této situace (když se na to zpětně podívám a zamyslím se) už hodina první, kdy jsem byla přítomna při doučování žáků s individuálním vzdělávacím plánem a paní učitelka mne poprosila, zda bych oba žáky na chvíli nepohlídala a neudělala s nimi další cvičení, které měli zadané, protože paní učitelka musí na učitelskou poradu. S radostí jsem svůj úkol přijala a těšila se na spolupráci žáků. Jelikož už bylo pozdní odpoledne, na žácích byla vidět zřetelná únava, ale i přesto se mnou spolupracovali, jeden méně, druhý více, ale snažili se. Pak se mě jeden z nich zeptal, jestli jsem učitelka. Odpověděla jsem mu, že zatím ne, že jsem zde na škole na praxi. A to, když se podívám zpětně, byl můj „kámen úrazu“, neboť i když oba žáci se mnou i nadále spolupracovali, cvičení jsme dokončili a těsně před zvoněním přišla za námi paní učitelka a hodina úspěšně skončila, tak problém nastal hodinu druhou, kdy mě paní učitelka opět nechala asi 10 minut se žáky samotné a měli jsme probírat další úlohy. Jeden z žáků se mnou docela spolupracoval, ale ten druhý si lehl na lavici a nespolupracoval vůbec. V tu chvíli jsem se ho snažila nějak namotivovat k práci, snažila jsem se mu naznačit, že pokud úlohy splní v této hodině, nebude mít domácí úkol a bude to pro něj lepší. Ale žák mne i nadále ignoroval a ani nekomunikoval (verbálně ani neverbálně). Přiznám se, že v tu chvíli jsem si přišla v koncích a cítila jsem se bezradně, jelikož jsem nevěděla, jak ho namotivovat, případně mu naznačit, jaký trest ho čeká, když nezačne plnit úlohu, jenže žádný trest mne nenapadal a já nevěděla, co dál. Cítila jsem se velmi bezmocně a byla jsem v tu chvíli ráda, že alespoň jeden sám plní úkoly. Abych odlehčila situaci, a hlavně abych si sama dala prostor pro srovnání myšlenek nad vzniklou situací, prošla jsem se do zadní části třídy a nechala je chvíli o samotě. Prohlížela jsem si nástěnku a tak nějak jsem se smála vnitřně nad tou situací, kterou jsme všichni tři zažívali a doufala jsem, že se brzy vrátí paní učitelka. Kluci si mezitím začali něco šeptali, i se zasmáli, ale neslyšela jsem čemu. Po pár minutách jsem se vrátila k nim a stála u nich a kontrolovala výsledek úlohy alespoň toho jednoho žáka. Vzápětí dorazila paní učitelka a společně si všichni tři začali ukazovat řešení úloh na tabuli, přičemž paní učitelka psala a oba žáci s ní aktivně spolupracovali, látku znali a uměli. Takto probíhal zbytek hodiny. I po téměř čtrnácti dnech, kdy se tato situace udála, si na ni občas vzpomenu, byla to vzácná zkušenost k mé učitelské praxi. Zpětně vidím chybu v tom, že jsem ji řekla, že nejsem učitelka, jeden z žáků mě nazval „praktikantkou“, a z toho vznikl daný problém v hodině. Další věc, co mne napadá při psaní tohoto deníku je, že oba žáci byli v těchto doučovacích hodinách zvyklí na odměny (v podobě sladkostí) a já jsem jim tuto odměnu/ motivaci neposkytla, proto nechtěli spolupracovat, jako další možnost mohla hrát roli únava, nesympatičnost mne jako člověka anebo jakási zvyklost na danou paní učitelku. I po čtrnácti dnech mne bohužel nenapadá řešení, rada na touto vzniklou situaci, ale vše přichází se zkušenostmi nebo časovým nadhledem, tak snad v budoucích měsících (letech) příště budu vědět, co s danou situací a jak se nejlépe zachovat. Poslední věc, co mne napadá je, že jsem mohla provést reflexi s danou paní učitelkou a říct jim o daném problému, a jak jsem to měla nejlépe vyřešit.