Jeli jsme se třídou na exkurzi na slovanské hradiště v Mikulčicích. Všichni žáci byli za tento výlet velice rádi, a někteří byli dokonce tak nadšení, že nedokázali v klidu poslouchat výklady místních pracovníků. Po dvou hodinách, kdy především jedna trojice stihla zválet okrasný trávník, poplivat lavičku, téměř ztratit kolující zlatý gombík, poničit model hradiště a nacpat ruce do odpadkového koše, jsme se dohodli, že bude pro všechny lepší, když se půjdou projít a nebudou rušit zbytek. Žáci tuto možnost přivítali, a tak začalo slastných pět minut klidu. Pět, jelikož se po chvíli přiřítili a křičeli „že tam hoří les“. Zprvu jsem byl skeptický, ale když mi ukázali fotku dohořívajícího ohniště, vzal jsem batoh, vodu a šli jsme ohniště prolít. Kluci mi pak pomohli nosit vodu od řeky a větrem rozfoukané ohniště jsme uhasili a prolili pořádně vodou. Kluci byli rádi, že byli užiteční, po dvou hodinách kdy jsme se je snažili jen ukáznit a potom dali pokoj. Měli dobrý pocit z dobrého skutku. Já byl rád, že nakonec vím, kde jsou a co tropí a zároveň, že mi s ohněm pomáhají.