Po prvních pár hodinách (spíše náslechových) jsem již schopna říct, že být učitelem není tak jednoduché, jak se zdá a rozhodně to není pro každého. V případě našeho pana učitele je to tak půl na půl, řekla bych. Na jednu stranu vypadá, že má respekt a žáci jsou s ním spokojení, ukáznění a přijde mi, že i rádi chodí do hodin s ním. Z druhé strany ale vidím určité nedostatky, zejména co se týče komunikace a porozumění mezi žáky a učitelem. Například: jeden žák se pana učitele zeptal, jak se napíše “to je”, ale pan učitel zřejmě nepochopil a napsal úplně něco jiného. Z mého pohledu pak žák buď vzal tu “blbost” co mu učitel řekl a napsal na tabuli s tím, že “to je” se prostě napíše “le” nebo už neměl odvahu se ptát znova (pan učitel umí být i rázný). Další z věcí, čeho jsem si všimla a co mě docela zaráží je, že pan učitel málo píše na tabuli, veškeré výrazy, které by si žáci mohli osvojit nejen slovem, ale i písmem pak jdou jen do ucha a druhým uchem ven. Přijde mi to pak jako neustálé omílání toho samého dokola, protože co člověk nemá napsáno, jako by se o tom vůbec nemluvilo, zejména ve škole. Abych ale pořád jen nevypichovala chyby učitele, musím říct, že jedna věc se mi moc líbila. I přesto, že děti občas odpoví špatně, učitel na ně není naštvaný, naopak, za odpověď poděkuje a tváří se mile. To dodává žákům alespoň pocit toho, že to úplně nepodělali a nebojí se příště zase něco říct. Ke konci hodiny když žákům děkoval za jejich účast a komunikaci v hodině, často i jmenovitě a skoro každého za něco pochválil, to bylo úplně nejkrásnější, protože je pak vidět, že žáci nejsou úplně zhroucení a odchází na další hodinu s úsměvem.