Učit samo o sobě zahrnuje hrozně velkou zodpovědnost. Přece jenom vzděláváme budoucí generace a nemůžeme jim vykládat nějaké blbosti. Nikdy by mě ale nenapadlo, že se tak zapotím už před tím, než vůbec vlezu do třídy. Nejenomže mi příprava jedné hodiny trvá i 3 hodiny, ale taky je to úplně nový pocit – stoupnout si před třídu plnou, nebo z půlky plnou, dětí, které na vás hledí a čekají, co jim to dneska teda povíte. Ve škole nás sice vedou k tomu vytvářet prezentace, prezentovat, ale nikdy od nás nikdo neočekává, že bychom tímto měli někoho plně vzdělat. Alespoň jsem nikdy neměla ten pocit. Proto mi vstávají vlasy hrůzou jenom při myšlence, že vlastně já mám být ta, která ty děti něco naučí. Často je úplně jedno, jak dlouho mi příprava trvá, protože prostě nikdy nebude perfektní. To už jsem zjistila. Po 3 odučených hodinách angličtiny, kde ani v jedné hodině jsem nestihla ani půlku toho, co jsem měla vlastně v plánu a nad jedním plánem strávila 3 hodiny, tak jsem se rozhodla, že je čas přehodnotit strategii. Ještě nevím jak, ale nemůžu nad něčím sedět 3 hodiny a pak neudělat ani půlku z toho. A jak řekla jedna vyučující, tak input se musí rovnat output, čili bychom do toho neměli vkládat tu energii, která potom není spotřebována, měli bychom to koncipovat na nějaké rovnováze. V 9. třídě, kde mě zastihla asi nejkomplikovanější situace celé mé dosavadní praxe, mě čekalo vysvětlení nového učiva – reported speech. Nemyslela jsem si, že bych s tím měla mít problém. Samotnou mě tahle gramatika baví a nevidím v tom žádné velké záludnosti. Hodinu jsem měla hezky připravenou, dle instrukcí provázející paní učitelky jsem se měla zaměřit hlavně na oznamovací věty – present, past, future. Ok, v pohodě. Připraveno, 5x zkontrolováno. Hodina začala, šlo to jako po másle, present chápali. Při vysvětlování past jsme narazili na problém, že oni vlastně ještě nedělali past perfect, hlavně tedy continuous, což byl docela háček. Alespoň pro mě. Rychle jsem vymýšlela, jak to teda do hodiny zapojit, zda to přeskočit úplně, vysvětlit jim to, nebo prostě co s tím. Cítila jsem se naprosto zranitelně, jelikož jsem na takovou situaci nebyla připravena. Nakonec jsem teda opustila reported speech a vrhla se na vysvětlování past perfect. Na to, že mě tahle situace poměrně zaskočila, absolutně jsem na to nebyla připravená, tak doufám, že jsem se s ní poprala obstojně, alespoň jsem se nesetkala s nějakou kritikou od provázející paní učitelky. Každopádně si začínám uvědomovat, jak často je potřeba v učitelském povolání improvizovat. Ať už nejede technika, nejede tiskárna ani kopírka, žáci nechápou učivo, které jsme mysleli, že pochopí raz dva, nebo prostě cokoliv, člověk musí umět zareagovat a to téměř okamžitě. Opět je tohle něco, na čem budu muset zapracovat já sama a vybojovat si to sama se sebou. Ale věřím tomu, že mě tomuhle naučí právě ta učitelská praxe jako taková. Postupem času už budu asi připravená úplně na všechno, alespoň doufám. Jelikož je tohle poslední reflektivní deník, tak je potřeba říct, že po všech odučených hodinách, jak na angličtině, tak na dějepise, mě nepřešla chuť se učitelkou stát. Před praxí jsem měla velké obavy, ale ukázalo se, že byly úplně zbytečné a já si tohle povolání zamilovala. Ano, vyžaduje spoustu energie a starostí, ale je zároveň plné nepředvídatelností, každý den přináší něco jiného a člověk musí být neustále ve střehu.