Tak tentokrát znovu v češtině. Ne, že bych nechtěla procvičovat angličtinu, ale mám toho dnes na práci tolik, (konec semestru se pomalu, ale jistě blíží) že musím zvolit co nejrychlejší řešení. V šesté i sedmé třídě učím už čtvrtý týden. Paní učitelka byla tak hodná, že mi povolila učit kolik hodin chci, tím pádem příští týden už to bude moje dvacátá hodina v těchto dvou třídách. Po počátečních pěti hodinách a mém velkém nadšení z jejich práce a disciplinovanosti přišel krutý zvrat. Šesťáci začali zkoušet, co vydržím. Najednou se jim přestala líbit moje geniální metoda výuky, která spočívá v tom, že každý sedí sám. Odkoukala jsem ji od paní profesorky z Gymplu a musím říct, že fungovala perfektně. I na ně, pokud jsem nezadala speakingovou aktivitu nebo cvičení ve dvojicích, kdy se museli znovu přesazovat, a nakonec to způsobilo pěkný zmatek. Vykřikuji, jsou rozpustilí, zkouší, co ještě projde a co už ne. Trochu m to zaskočilo, ale paní učitelka říká, že to je normální postup. Jen nesmím povolit. Psala jsem s nimi písemku, na to, co jsem je naučila konkrétně present continuous. Nedopadla špatně, až na pár výjimek. Příprava na hodiny mi zabírá strašně moc času a začínám to na sobě tvrdě pozorovat. Musím přiznat, že se snažím, aby byl můj lesson plan co nejlepší, a tak do každé hodiny zařazuji poučné video, buď to k tématu nebo ke gramatice, nějakou akční aktivitu na procvičení slovíček či gramatiky občas hru, zkouším spoustu nových postupů. Dětem se pravděpodobně hodina líbí (ačkoliv je pravda, že jsem se neptala :D), ale mně jedna hodina zabírá skoro dvě hodiny přípravy. Jednu z nich vymýšlím, co se bude dělat, tu druhou vyrábím materiály. Poté co přijdu ze školy odpoledne domů, do desíti dělám běžné úkoly do seminářů, do půlnoci přípravy a další den vstávám na osm do školy učit. Tenhle režim vás brzy unaví a přestane bavit, konec semestru se blíží s tím i přibývá množství práce a na takové přípravy už holt nemáte čas. Přestože děti i paní učitelka jsou docela fajn, nemůžu se dočkat až ta praxe skončí. Mé hodiny postupně plynou a já stále více zjišťuji jednu věc. Nefunguje mi práce ve skupinkách. Nevím tedy, jestli jenom mě, z pozorování bych řekla že zatím všem. Hodiny angličtiny mají být hodně interaktivní, studentům by měl být dán prostor k mluvení, což vyžaduje práci ve dvojicích nebo ve skupinkách. Učitel by měl být v pozadí, trochu se stáhnout a nechat studenty vyjádřit se. Kdykoliv ale nějakou speakingovou aktivitu připravím a dám studentům prostor k mluvení, celá situace ve třídě se hrozným způsobem zvrhne a já s hrůzou zjišťuji, že pracují dvě tři dvojice a zbytek nedělá nic. Buďto proto, že mluvit neumí, nebo proto, že se jim nechce. Navíc je pro mě čím dál těžší celou třídu znova uklidnit poté, co následuje taková aktivita. Když je moje hodina zaměřená víc na učitele a konverzaci s jednotlivými žáky řídím já, je klid, ale jakmile jim dám trochu svobody, oni prostě nepracuji. Připadá mi, že paní učitelka má podobný problém, práce ve skupinkách v žádné třídě, kterou prozatím učila, nefunguje. Sama říká že na fakultách se skupinové metody výuky hodně propagují, ale v praxi bohužel nemají žádný efekt, spíše naopak hodinu jen rozhodí. Zkouším si vzpomenout na vlastní zkušenost s prací ve skupinkách, když jsem bývala žačka nebo studentka gymnázia. Musím přiznat, že nikdy nefungovala, skoro nikdy jsme nedělali to, co nám učitel zadal, dokonce ani v pozdějším předmaturitním věku. Proto v tuto chvíli toužím jít se podívat na hodinu, kde skupinová práce funguje a zjistit čím to je, že funguje. Pan učitel, který mi dával zpětnou vazbu na hodinu, říkal: Super, ale nechte je víc mluvit. Chci jít na jeho hodinu a vidět, jak to udělat, aby to fungovalo, aby si z toho něco odnesli.