Tak už mám za sebou první výuku. A je to celkem zážitek. Ani nevím, jak se mohlo stát, že to uteklo tak rychle. Těch 45 minut letí jako voda. I když je fakt, že jsem se i na tu jednu vyučovací hodinu připravovala skoro celý den a do detailu jsem promýšlela, co tam asi tak dlouho budeme dělat. Jasně, nakonec jsem stejně stihla říct jen polovinu toho, co jsem si připravila, protože když jsem si stoupla před žáky, najednou jsem měla okno. Tak to mám vždy, když jsem moc nervózní. Zajímalo by mě, jestli si všimli toho, že jsem ze začátku hledala ve své přípravě, která mi dělala pomocnou berličku. Po chvíli se to ale zlepšilo a já byla schopná se od papíru odpoutat a interagovat s dětmi aniž bych použila papír. Jenže pak to skončilo tak, že jsem jim neřekla úplně všechno, co jsem chtěla. Jenže jak bych to měla udělat, abych řekla všechno, co chci a přitom neměla žádný pomocný materiál? Přemýšlím, co je lepší, jestli za každou cenu všechno sdělit, anebo tomu nechat trochu víc svobody a nedělat si vrásky pokud něco zapomenu? Další věcí co mě trochu trápí je moje opakovací hra, kterou jsem použila v šesté třídě. Děti jsem rozdělila do 3 skupin, četla jsem jednotlivé charakteristiky kmenů (opakování na Kelty, Germány, Slovany) a děti se měly hlásit a poznat. Jenže jsem to nedomyslela do detailu a nenapadlo mě, že některé děti ve skupině se poznají a některé ne, takže vznikne zmatek a bude se jich hlásit jenom část. Pak jsem musela rozhodovat já. Snažila jsem se rozhodovat, že pokud se hlásila větší půlka, bod dostali, pokud se poznali špatně, tak jsem jim bod strhla. Jenže pak si děti začaly stěžovat, že nejsem spravedlivá. Což mě docela šokovalo. Snažila jsem se totiž rozhodovat co nejvíc spravedlivě, jak jsem zvládla, protože já přece žádné vazby ve třídě zatím vytvořené ani nemám. Dokonce se tam zasekla skupina holek, které jako vzdor přestaly hlasovat, i když poznaly svou charakteristiku, a tímto chováním připravily svou skupinu o bod. Něco takového jsem nečekala. Byla jsem šokovaná a sama dost zaražená, co mám s takovou situací provést. Hrozně jsem znejistila. Přece jen, když vám šesťáci vzdorují, co máte dělat? Nakonec jsem se v téhle vypjaté situaci rozhodla to přejít. Řekla jsem holkám, že mají šanci tu ruku zvednout, když neposlechly, jen jsem smutně konstatovala, že připravily tým o bod. Zajímavé je, že při dalších aktivitách už zase pracovaly a nedávaly nic najevo. Paní učitelka, která mě má na starost, si na konci hodiny vzala slovo a vysvětlila dětem, že ta opakovací hra, kterou jsem připravila, byla hlavně jako opakování. Že to nebylo myšleno tak vážně, že si tím děti měly zopakovat zábavnou formou učivo. Docela mě její pohotovost zachránila. A v tu chvíli jsem jí byla moc vděčná. Protože jsem se nikdy s dětským vzdorem nesetkala, nikdy mi nikdo neporadil, jak se mám v některých pedagogických situacích chovat, takže jsem zjistila, že jsem poměrně bezradná, když na to dojde. Jsem ráda, že se nám to podařilo nakonec docela dobře vyřešit a doufám, že děti to nakonec taky přijaly.