Pár věcí, co jsem nenaučila, jak řešit, a setkávám se s nimi: během vyučování učitel nemá přestávku, ani volná hodina není volná učitelé, a zejména angličtináři, s sebou pořád musejí tahat milion věcí, ať už pomůcek, sešitů, učebnic, krabice je málo rodiče a všechno kolem nich. Jak to, že má můj Benedikt pětku? Není možné, aby Pavlík napsal špatně test. Prosím, mohla byste zohlednit toto a tamto? Můj syn je takový a takový, takže toto bude dělat tak a tak, ano? Dominik se ale toho incidentu neúčastnil, on jen něco připsal. Jak učit, když jsou děti na různých úrovních? Jak být oblíbeným učitelem, za kterým ví, že můžou kdykoli dojít a přitom mít autoritu? Co dělat, když to někoho opravdu nezajímá, známky jsou mu jedno, a hlavně, ani rodiče to nezajímá? Co když si nesednu s kolegy? Mě se to naštěstí netýká, můj kabinet je má oáza přátelství a klidu, ale bez toho by mi bylo o tolik hůř. Je správné známkovat aktivitu v hodině? Musí být dítě aktivní, pokud už doopravdy všechno umí, nebo si to radši dodělá doma? Jak můžu já, během tří hodin týdně, řešit když ta třída nefunguje? Na angličtinu musíme pracovat ve skupinkách, ve dvojicích, je to lepší, ale když jsou vztahy špatné… Jak si nebrat to všechno osobně? Je lepší známkovat objektivně, ale co když na to někdo vyloženě kašle a má to nerozhodně, nebo se naopak snaží, je špatně se rozhodnout v tom či onom směru? Jsem na církevní škole. Tady to v podstatě funguje jak na vesnici, všichni ví všechno o naprosto všech. Díky tomu jsem zjistila, že všichni až na jednoho žáka, se kterými mám problémy, co se týče chování, jsou z rozvedených rodin a ten z rodičů, se kterým dítě bydlí, má nového partnera a novou rodinu. Cítí se odstrčení, nechtění, nezapadají, předvádí se. Když jsem to zjistila, bylo mi hned jasnější proč se tak chovají, lépe se mi na to reaguje a neberu to jako útok na mě nebo moje hodiny. Jenže to je zrovna náhoda, že jsem to zjistila. To, co má student doma strašně moc ovlivňuje jeho přístup ke škole. Hádají se mi doma rodiče – nemám zrovna jako top prioritu úkoly. Tatínek mě doma bije – nezajímají mě rovnice. Moji rodiče taky nejsou vzdělaní a nezajímají je moje známky – proč by měly mě. Jenže ne vždy, možná skoro nikdy, nezjistím, z jakého prostředí děti pocházejí. A hlavně potom nastává ten pocit bezmocnosti, já s tím mnohdy nemám absolutně nic co dělat. Žák, který je chytrý, má na dobré známky, jen na to kašle a předvádí se, já mu doma klid na učení neudělám. Jsme manažeři. Jsme psychologové. Jsme administrátoři. Jsme výchovní pracovníci. Jsme odborníci v jistém vědecko/uměleckém odvětví. Jsme vězeňští dozorci. Sociální služba. Musíme mít milion sociálních kompetencí zvládnutých a je na nás obrovský tlak ze všech možných stran. Jsme málo placení. Ostatní nás berou jako blázny co se jim chce pracovat s dětmi nebo jako ty, co mají prázdniny a končí ve dvě. Táta přijde v pět domů a má konec. Já dojdu domů a dělám přípravy, domácí úkoly, vymýšlím, jak nahradit tu či onu aktivitu, přemýšlím, jestli mě Oliver vážně chtěl naštvat nebo mu to jen vylítlo, opravuju písemky. Každá práce a profese je náročná v určitém smyslu. Nelze porovnávat, ale ta učitelská rozhodně je, mnoha způsoby. A proč to dělám? Protože mám opravdu velkou radost, když se mi ta náročná práce daří. Protože ten výsledek vidět je a když ne, časem bude.