Tentokrát bych chtěla probrat problémového žáka. V 7.třídě, jejíž třídní učitelkou je právě moje provázející třídní učitelka, je jeden student, Petr. Petr má diagnostikováno ADHD. Kdo dnes nemá. Nevím, jestli je správné to takto říkat, ale už jsem několik dětí s ADHD viděla a jejich chování se od toho Petrova podstatně liší. Od začátku praxe ho pozoruji, jak v hodinách českého, tak také německého jazyka. Petr neustále vyrušuje, nikdy si nepíše, nikdy nedává pozor, na dotaz odpovídá naprosto nerelevantně. Např. : Žáci si připravují krátký referát na knihu, kterou přečetli, a ostatní mají poskytnout feedback. Petr je ve svém hodnocení skoro až sprostý a naprosto nemluví k věci. Ovšem v čem vidím problém? Všechno tohle je mu tolerováno. Je mu tolerováno, že si nepíše. Je mu tolerováno, že nedává pozor. Například paní učitelka pouštěla v hodině literatury ukázku – příběh o králi Artušovi. Všichni vyplňovali pracovní listy jen Petr ne. Začal házet kousky křídy přes celou třídu na Patrika. Patrik je chlapec, který do 7.C propadl. Podle mě není hloupý, jen se vždy nechá někým ovlivnit, tentokrát Petrem. Patrik totiž původně seděl s Petrem, ale podle Petrovy maminky měl na Petra špatný vliv, a tak byl přesazen na druhý konec třídy. Teď se ale vraťme zpět na hodinu literatury. Takže běžela ukázka, Patrik vyplňoval pracovní list a Petr po něm začal házet křídy a něco ukazovat, znemožnil mu další pokračování. Tedy ne že by se Patrik usilovně bránil, ale troufám si říct, že nebýt Petra, Patrik by celou hodinu pracoval. Jenže paní učitelka nic neudělala, opravovala totiž nějaké údaje v žákovských průkazech a třídy si nevšímala. Já jsem byla „pouze“ na náslechu, a navíc jsem seděla úplně na druhé straně od Petra. Přesto už jsem to jednu chvíli nevydržela a dala jsem mu gestem a mimikou jasně najevo, že ho vidím a ať toho kouká nechat. Na chvíli se uklidnil, ale pak pokračoval. Postupně se snažil zapojit do vyrušování a drzosti i další děti, ale to se mu povedlo jen trošku. Nemyslím si, že má Petr ADHD. Nejsem doktor a rozhodně mu nechci křivdit, jen si myslím, že je nevychovaný a zvyklý, že mu všechno projde. Spousta žáků by si dovolila to stejné co on, jen kdyby mohli. Ale jim by nikdy neprošlo nepsat si, nebo neodevzdat úkol, nebo vykřikovat sprosté nadávky. Nevím, jak se k tomu postavit, určitě je to těžké i s rodiči, kteří jsou skálopevně přesvědčeni, že synek je nemocný. Ale nepřijde mi správné mu vše tolerovat, a ještě ho posadit do první lavice, kde má úplně volné pole působnosti a všichni na něj vidí. V tu chvíli je středem pozornosti a přesně to on chce. Moc bych tuto zkušenost a problém chtěla prodiskutovat na semináři, ale 20.11. jsem ve Vídni na projektu, tak bychom to třeba mohli probrat na tom dalším, a nebo mi pak spolužáci poví, na co jste přišli.