Tento semestr bych měla praxi strávit v Brně na fakultní škole. Popravdě musím říct, že jsem se sem vůbec netěšila a ani jsem sem nechtěla, protože minulý semestr jsem strávila na svojí základní škole, kde znám všechny učitele a vím, co od nich mohu očekávat. Na druhou stranu musím říct, že jednání se školou (s panem zástupcem) bylo velmi příjemné. Nicméně seznámení s mými provázejícími učiteli už méně, neboť jsem byla vyslána čekat na schody, než dojde má němčinářka…no, ale hledejte nějakou učitelku, kterou jste nikdy neviděli, abyste se sní mohli domluvit. Když jsem šla poprvé na náslechy, byla jsem velmi rozhozená z toho, jak učí převážně moje provázející učitelka na němčinu. Neboť jede čistě jen podle učebnice a nic navíc nedělá. Děti nemusejí toho moc dělat, nemusejí moc mluvit, neboť učitelka to zvládne sama, což je podle mého názoru obzvlášť v cizím jazyce důležité, aby žáci měli aspoň nějakou malou možnost tu němčinu procvičit, jak ústně, tak i písemně. Její styl učení se odráží i ve znalostech dětí. Přijde mi, že děti toho moc neumí a když už mají něco říct, tak mají strach..možná strach je silné slovo, ale mají minimálně obavu, aby něco neřekli špatně. Myslím si, že obecně je němčina u dětí odsunuta na druhou kolej, protože přeci angličtina je důležitější, jak všichni říkají, a ještě když k tomu mají nějakou „horší“ učitelku, tak se nesnaží už vůbec. Můj provázející ze zeměpisu je takový fajn chlapík, se kterým se dá na všem domluvit, akorát je znát, že je to především dějepisář a já neměla jinou možnost než hodiny, kde se brala regionálka, takže učitel to bral vcelku dějepisně – kde se co odehrálo, jak to dříve bylo atp. Na jednu straně, mě to třeba zajímalo, ale chápu, že žáky tohle povídání vůbec nebaví a v důsledku toho, si pod lavicí četli knížky, věčně se courali na záchod nebo dělali prostě jiné činnosti, které jim přišli daleko zajímavější než hodina zeměpisu.