Myslela jsem si, že když budu mít před svou první hodinou, kterou budu celou učit sama, tak budu pociťovat spoustu emocí. Vnitřně jsem se nachystala na všechny možné scénáře – od toho, že určitě budu mít hodně obav, budu nervózní a budu se bát až po ty pocit a emoce, že se budu hodně těšit. Nicméně žádný takový pocit se nedostavil. Tento týden jsem učila poprvé a myslela jsem si, že veškerá příprava před tím bude probíhat úplně jinak, než proběhla. Ze svých časových důvodů, jsem vůbec neměla čas řešit praxe a přípravy na ně. Ano sice v hlavě se mi pořád ozýval ten tichý „hlásek“, že mě čeká učení, a že bych to měla řešit a hlavně, že bych měla aspoň něco pociťovat, ale žádný pocit se nedostavoval. Možná to bylo způsobeno tím, že se mi teď nakupilo hodně věcí, které jsem musela dělat do školy (- věci k mému studiu na fakultě) a neměla jsem čas přemýšlet nad tím, jak se cítím. Což mě teď zpětně trochu mrzí a štve mě to, jelikož jsem si myslela, že to budu hodně prožívat, ale neprožívala jsem. Už den před tím jsem byla celkem dost unavená a vyčerpaná na to, abych přemýšlela nad jakýmikoliv emocemi, a ještě abych nějaké pociťovala. Ale i přes to všechno jsem si nachystala přípravu, i když tu jsem chystala až v pozdních nočních hodinách před tím, než jsem měla jít učit – původní plán byl, že si přípravy nachystám dopředu, abych se pak zbytečně nestresovala a nebyla na sebe naštvaná, že nestíhám. Nicméně ani tento pocit, který bych normálně pociťovala (pocit naštvání z toho, že nestíhám věci, tak jak bych měla), se nedostavil. Bylo mi úplně jedno, že to nemám doladěné a že v případě potřeby budu nějak improvizovat, jelikož stejně nevím, jak budou žáci reagovat. Výuka proběhla celkem v pořádku, ale nedokážu říct, že bych z toho byla nadšená, prostě jsem nějak nic nepociťovala, věděla jsem, že jsem měla nějaké nedostatky, ale že jinak to bylo celkem v pořádku. Dokonce ani informace od učitelky, kterou jsem dostala pár minut před tím, než jsem vstoupila do třídy – že pár žáků budu psát písemku (já jsme měla pro celou třídu nachystanou krátkou rozehřívací aktivitu, při které se měli pohybovat po místnosti a mluvit společně) – mě příliš nerozhodila, „mávla jsem nad tím rukou“ a řekla si, že to nějak dopadne, že to stejně neovlivním, když tu písemku mají mít. Ano, toto mě zpočátku trochu rozhodilo a vadil mi přístup vyučující, ale dál jsem se tím nějak nezabývala. Snažila jsem se to brát tak jak to je a dát do své výuky „maximum“ (píšu uvozovky, jelikož si myslím, že člověk své maximum nikdy nemůže poznat a že vždy lze udělat víc nebo něco jinak). Co mě trochu zamrzelo bylo to, že jsem si myslela, že stihnu na konci s žáky provést krátkou zpětnou vazbu a že mi řeknou, co se jim (ne)líbilo atd. Nicméně jsem neodhadla úplně čas a v obou hodinách, kde jsem učila mi čas vyšel akorát, že se zvoněním jsme končili příklad. Teď s odstupem dne přemýšlím nad tím, že mě to učení bavilo, že v hodině, kterou jsem vedla to bylo příjemné, i když žáci nebyli vždy ukáznění, a ne všechno vyšlo podle plánu. Jen mi však pořád vrtá v hlavě to, jak pracovat s rozdílným tempem žáků – co dělat s těmi, kteří jsou příliš rychlí a všemu rozumí, zatímco pár dalších vůbec neví, co se v hodině probírá? – Já to dnes vyřešila s jedním žákem tak, že jsem ho poslala ke skupince holek, které učivu nerozuměli a dostal za úkol jim to vysvětlit. Jenže to nelze dělat pořád. Takto sice „zabavím“ jednoho žáka, ale co když jich bude víc? – Další příklady? – jak se pak provede kontrola? A toto je asi to, nad čím teď nejvíc přemýšlím – jak pracovat s rozdílným tempem žáků a zda to vůbec jde…?