Svou pedagogickou praxi v jarním semestru absolvuji na Moravském gymnáziu v Brně, kde v současnosti také na částečný úvazek učím český jazyk a literaturu v druhém ročníku. Nastoupila jsem na začátku druhého pololetí. Ze začátku pro mě bylo těžké stát před třídou třiceti studentů, kterým nevidím do hlavy sama, jelikož jsem neměla tušení, zda jsou mé hodiny přínosné, zajímavé a dostatečně srozumitelné. Časem se tento pocit zlepšil, díky častým hospitacím ze stran vedení školy, vedoucí češtinářky, a také hospitaci oborového didaktika. Začít pracovat ve školství již při studiu jsem se rozhodla, jelikož jsem po prvním semestru praxí byla velmi demotivovaná, protože jsem po nárazově odučených hodinách neviděla ve svém počínání smysl. Rozhodla jsem se proto, že chci učit kontinuálně, abych získala komplexnější pohled na školství i své schopnosti. Měla jsem totiž strach, že jinak bych úplně ztratila zájem strávit zbytek života ve školství. Praxe k druhému oboru, tedy dějepisu, také absolvuji na též škole v ročnících nižšího gymnázia. První dva týdny jsem strávila náslechy v hodinách mého provázejícího učitele. Na jednu stranu se mi líbily jeho strukturované hodiny, na druhou stranu jsem si po delším pozorování uvědomila, že to není způsob, jakým bych v budoucnu chtěla organizovat své hodiny. Myslím si totiž, že právě v hodinách jako je dějepis by žáci mohli mít mnohem větší svobodu a možnost zasáhnout do toho, co se budou učit a jak se to budou učit. Právě v těchto třídám jsem viděla velkou výhodu v nižším počtu žáků, kteří zároveň byli plni kreativního myšlení, jejich potenciál by mohl být tedy mnohem více rozvíjen. Samozřejmě chápu, že by takový přístup byl neslučitelný s výukou, která požaduje po každém žákovi stejný a jasně daný výstup, který je ohraničen tím, co jim vyučující předloží. Potřebují ale v dnešní době mít všichni žáci na konci školní docházky stejné vědomosti v jednotném rozsahu?