Má praxe se odehrává na škole, kde aplikují Daltonské plány. Velmi mě zajímalo, jakým způsobem se pak takové plány chovají v praxi. Děti dostávají každý týden papír s vypsanými úkoly, písemkami a probíranými látkami, které se budou další týden učit. Mají tedy od každého učitele přesně a jasně napsané, jakou látku budou probírat, jestli je čeká nějaký test nebo zkoušení. Do plánů mohou nahlížet i rodiče a tak se mohou lépe orientovat, co jejich děti ve škole dělají. Na konci týdne pak mají děti hodinu se svým třídním učitelem, kdy se samy hodnotí. Ke každé probírané látce u předmětu mají kolonku, kde vypisují, jak se jim hodina líbila, jak ji hodnotí, jestli jim učivo jde nebo ne. Na začátku týdne si taky mají děti stanovit nějaký cíl, kterého chtějí v dalším týdnu dosáhnout. Měla jsem tedy možnost nahlídnout do plánů a pročíst si nejrůznější reflexe dětí, jejich cíle a jejich zhodnocení, jak se jim podařilo v nich uspět. Velmi se mi tento styl učení líbí a myslím, že to děti motivuje k tomu, aby se více orientovali ve školních plánech a děních. Ve čtvrtek zde na škole probíhal projektový den, tento den prý na škole probíhá jen jednou za půl roku, takže jsme měli štěstí ještě s jedním praktikantem, že jsme se ho mohli účastnit. Celá škola byla rozdělena do skupin cca po pěti a každá skupina chodila na stanoviště plnit úkoly. Na stanovištích byly úkoly iniciovány takovým způsobem, aby se z nich děti něco naučily. Aby si odnesly nějaké nové poznatky, většinou vzdělávacího rázu. Já jsem byla s paní učitelkou na stanovišti, kde děti měly možnost volit. Jednalo se o volby do Říšského sněmu roku 1911. Měli jsme tedy připravené urny a děti vhazovaly svá volební rozhodnutí do ní. Paní učitelka, která je mou vedoucí na praxi, učí totiž ještě dějepis, takže se stanoviště týkalo dějepisu. Neměla jsem tedy tolik znalostí, abych se mohla více iniciovat, ale i tak jsme se s paní učitelkou a kolegou střídali, kdo se zrovna bude skupině věnovat. Skupin bylo asi 50-60, takže jsem si nedokázala přestavit, že bychom to samé opakovali tolikrát dokola. Ale opravdu to tak bylo. Poznala jsem tu vyčerpávající realitu učitele, kdy se musí stále dokola opakovat. Během dne jsme tedy každé skupině zopakovali ten samý úvod, pokaždé jsme v podstatě říkali ty samé vtipy a děti se pokaždé smály, protože to ta daná skupinka slyšela poprvé. Uvědomila jsem si, jak těžká práce to je. Opakovat se jak papoušek a být do toho stále stejně zapálený, mluvit se stále stejným entusiasmem. Nedovedu si představit učit nějaké stejné učivo tři třídy po sobě. Kdybych měla učit to samé 8. A, 8. B a 8. C a odříkávat ty samé věci jak básničku, tak asi vyhořím. Nevím, jestli zrovna práce na základní škole je pro mě. Naštěstí pro zůstává stále dost možností, jak se uplatnit s mým oborem jinde.