První den jsem započal náslechem v hodině chemie u osmáků na základní škole, kterou jsem kdysi navštěvoval i já. Chemii zde vyučuje už desítky let pan ředitel, jehož pověst ho takřka předchází. Je poměrně přísný, na někoho může působit chladně, ale pokud ho člověk pozná blíže, trochu změní názor. Já si do dnes pamatuji různé hlášky pana ředitele, které vždy přijdou vtipné jen neadresovaným jedincům. Při začátku hodiny mne pan ředitel představil jako šikovného bývalého žáka školy, který s ním navštěvoval chemické olympiády, načež dodal směrem k žákům: „Ne jako vy, dřeváci.“ V hlavě mi utkvělo pár situací, především to, jak všichni stáli na začátku hodiny v pozoru. Jeden žák zůstal stát i nadále a tichým hláskem se omluvil, že zapomněl celou chemii, tímto si však vysloužil přímou jízdenku k tabuli i s dalšími 3 žáky, kteří byli zvoleni na základě dnešního data. Celé to bylo na začátku takové napjaté, což se ale v průběhu hodiny měnilo v docela příjemnou atmosféru. Později mi přišli všichni motivovaní, hlásili se na každou otázku, jako by toužili po obdivu pana ředitele. Další z věcí, která mi utkvěla v paměti, byla metoda tvorby zápisu, pan ředitel se ptal na různé otázky ohledně složení ovzduší a současně s tím tvořil i zápis na tabuli. Vyvolávalo to dojem, že si žáci tvoří zápis sami. Za mě perfektní způsob! Pořád mi ale vrtá hlavou, jak vznikne tak obrovský respekt a možná i strach k osobě, které si zároveň vážíte, a dokáže vás motivovat k tak neoblíbenému předmětu. Musím tomu přijít na kloub. Další věc, které jsem si povšimnul, byla zajímavá práce pana ředitele s hlasem, kterým jako by vedl celou třídu. Zarazilo mě ještě, že pan ředitel dětem předává neaktuální informace, např. ve třídě byla periodická soustava prvků, které skoro chyběla dnes už úplná 7. perioda. Také hovořil o 6 vzácných plynech, kterých už ale od roku 1999 známe 7. Tohle je věc, na kterou bych si chtěl dávat pozor. Následně jsem navštívil hodinu přírodopisu u šesťáků s mladší paní učitelkou. Najednou jsem se ocitl v úplně jiné situaci než na hodině chemie. Při příchodu třída ani nezaregistrovala paní učitelku, všude vládl chaos. To se částečně zlepšilo, jakmile zaregistrovali vetřelce, tedy mě. Paní učitelka začala vracet žákům opravené sešity s různými komentáři, nad kterými někteří hoši jen mávli rukou, zbytek třídy vesele komunikoval o různých tématech, paní učitelka se snažila občas děti okřiknout, to ale fungovalo tak první minutu. Nějak jsem postrádal řád a pravidla, paní učitelka působila nejistě. Sešity měl rozdat kdokoliv, prý je to jedno. Celé to bylo takové zmatené, možná v důsledku mojí přítomnosti. Cílem hodiny měly být jednobuněčné a mnohobuněčné organismy, avšak nejprve se pomocí pracovního listu opakovalo na písemku, která se bude psát příští hodinu, což mi mimochodem přijde fajn, následně paní učitelka skákala od tématu k tématu, jak jí to asi přišlo na mysl. Pokládala různé otázky, jednou k fotosyntéze, pak zase k potravním řetězcům, někdy sem jen těžko hledal souvislosti. Často zabředávala i do témat, které se probírají až ve vyšších ročnících a připadalo mi, že tak nějak ztrácí drahocenný čas. Na jednu z odpovědí dodala: „Slyším sice každé druhé slovo, ale asi to bude dobře.“ I zde jsem se setkal se zastaralými informacemi, ale dokonce sem si všiml i toho, že paní učitelka říká některé věci dětem chybně. Já nevím, celé to na mě působilo smutně, ač jsem viděl, že se paní učitelka snaží, je velmi hodná a dětem se věnuje. Zatím nechci dělat nějaké závěry, uvidím později. Dnes jsem navštívil 2 hodiny přírodopisu v 7. a 8. třídě. Celou dobu jsem vyhlížel nějakou přínosnou situaci, ale k mému zklamání se opět opakoval scénář předešlých hodin. Na začátku organizační záležitosti, pak opět nějaké pracovní listy, které zabraly velkou část hodiny, při nichž se žáci často baví mezi sebou. Následovalo opakování k poznávacímu testu pomocí fotografií rostlin a různého hmyzu. Fotografie mi často přišly nejednoznačné a někteří zástupci i zbyteční. Všímám si, že paní učitelka často odbíhá od tématu a asi se tak snaží děti zaujmout, ale dlouhou dobu se pak věnuje i nesouvisejícím tématům a postupně se vytrácí kázeň do doby, než se opět vrátí k učivu a potřebuje, aby dávaly pozor. Avšak cením si toho, že látku často propojuje s běžným životem. Tak nějak mě teď trápí to, že vím, jak bych to dělat nechtěl, ale jak to vlastně dělat chci? Rozhodně bych se snažil udržovat strukturu hodiny a neodbíhat od tématu podle toho, co mi přijde zrovna na mysl. Myslím si, že to i samotné děti mate, když chvíli nedávají pozor a najednou se mluví o něčem úplně jiném. Vidím, že bude hodně složité připravit se tak, abych děti zaujal, stihnul probrat učivo a udržel řád ve třídě, možná ještě horší bude stanovit si v tomto priority. Další hodina chemie se nesla v podobném duchu jako předchozí, všichni byli maximálně vzorní, naslouchali panu řediteli, snažili se odpovídat na jeho dotazy. Také si všímám, jak pan ředitel „nutí“ žáky, aby odpovídali celou větou, což mám pocit, že spousta učitelů opomíjí, i když vlastně nevím, jestli je to opravdu tak důležité. Tuto hodinu zrovna probírali strukturu atomů jednotlivých prvků, což pan ředitel vysvětloval pomocí umístění jednotlivých prvků v periodické soustavě. Po nás se ale vyžaduje, abychom to uměli na základě teorie o atomových orbitalech. Po hodině jsem tudíž zašel za panem ředitel s dotazem, jak to tedy mám dělat. Načež mi pan ředitel řekl, že dnešní děti to v převážné většině nemají šanci pochopit a ze svých dlouholetých zkušeností ví, že takhle jim to bohatě stačí. To mi přišlo jako velmi přínosný poznatek, umět si učivo přizpůsobit úrovni daných žáků, ale zase ta otázka: „Jak na to?“ Na další hodinu přírodopisu, nyní do 9. třídy, jsem šel už bez jakýchkoliv očekávání, avšak byl jsem velmi mile překvapen. Na začátku všichni samostatně pracovali a paní učitelka mezitím ústně zkoušela. Poté opakovali minerály zajímavým způsobem. Společně dali dohromady vzorce a názvy významných minerálů a paní učitelka je průběžně psala na tabuli, jakmile dali seznam dohromady, přikázala žákům, aby zavřeli oči a vždy jeden minerál odmazala z tabule. Na žácích pak bylo, aby uhodnuli, který minerál a jeho vzorec zmizel. Přijde mi to jako parádní nápad na procvičování minerálů a zároveň na cvičení vizuální paměti. Zbytek hodiny mi přišel fajn, probíraly se další nerosty, paní učitelka to perfektně propojovala s běžný životem. To propojování mi začíná dávat čím dál tím větší smysl, pokaždé vidím, jak jsou žáci najednou zaujatí a věnují se tématu. Na hodinu přírodopisu v 8. třídě jsem dostal první úkol od paní učitelky, požádala mne, abych si pro žáky připravil na pár minut povídání o trávení přežvýkavců, protože věděla, že mám vystudovanou střední veterinární školu. S radostí jsem úkol přijal a velmi svědomitě jsem se doma připravoval, věděl jsem, že to má být třeba jen na 5-10 minut, ale i tak mi příprava zabrala přes hodinu. První verze přípravy mi přišla moc odborná, takže jsem to musel zjednodušit, ale zase tak, abych nevynechal nic podstatného. Druhá verze byla sice jednoduchá, ale přišla mi jako nudný monolog. Do třetí verze už jsem zahrnul i nějaké otázky na žáky a alespoň trochu vtipné poznámky a jednu zajímavou situaci. Najednou mi to začalo dávat smysl a nemohl jsem se dočkat, až to na nich vyzkouším. Jakmile jsem spustil, všímal jsem si, že mi věnovali pozornost (což může být i tím, že k nim promlouvá někdo nový). Na některé otázky mi odpovídali hned a skoro všichni, u jiných jsem se nedočkal žádné reakce. Vtipné poznámky a situace však fungovaly výborně, hrozně mě těšilo, když se zasmáli. Do budoucna bych se asi rád naučil pokládat takové otázky, které by vyvolaly reakci u větší části žáků a ne tak, abych si musel odpovědět sám. Pokud se zaměřím na moje pocity, trochu mě až vyděsilo, že jsem byl po chvíli vcelku v klidu, cítil jsem se tak nějak sebejistě a mluvil jsem hlasitě.