Jedna z věcí, která mě ve škole překvapila je, že každá třída je opravdu jiná a pracuje se s ní jinak. V době, kdy jsem sama chodila na základní a střední školu jsem si myslela, že jsou to jen „fráze“, které učitelé říkají každé třídě, aby žáky umírnili v jejich chování. Na praxi chodím do dvou tříd – skupina osmého a devátého ročníku a je velmi zajímavé pozorovat rozdíly. Osmáci jsou neskutečně tišší, poslušní, hodní a vždy čekají na instrukce paní učitelky. Nikdy jsem takovou třídu neviděla (ani jako praktikant, ani jako žák). V deváté třídě je to jinak. Je zde skupinka sedmi pubertálních holek, se kterými paní učitelka hraje jejich hru a 2 kluci, kteří jsou podobní osmákům – tzn. tišší, pilní, snaživí. Je škoda, že hodiny se podřizují hlučnějším a lenivějším holkám a kluci, kteří by se opravdu chtěli něco z francouzštiny naučit, nemají takovou možnost. Občas nastávají situace, kdy paní učitelka řekne: „Niki, bude lepší, když si sedneš tady (ukáže na jinou lavici, aby seděla sama).“ načež Nikol protestuje: „Proč já?“ „Mě to ruší“ odpovídá paní učitelka. Kluci se neváhají přidat a dodají: „mě taky“. Bohužel výsledkem je, že Nikol zůstává na svém místě a hodina pokračuje a kluky to stále ruší. Další věc, kterou jsem si na praxi uvědomila je, že je pro mě jako budoucího učitele důležité být důsledná. Mám pocit (možná milný), že pokud učitel není důsledný, žáci vycítí příležitost s učitelem „manipulovat“ a ve výsledku se toho moc nenaučí. Myslím, že pokud učitel řekne, příště budeme psát písemku, žáci by se měli naučit a příště opravdu psát písemku a učitel by toho měl dostát. Pokud zadá úkol, tak ho zkontrolovat a všímat si, kdo je dělá. Jinak žáci budou vždy s písemkami smlouvat, úkoly nedělat a nebudou mít výsledky. K tomuto zamyšlení mě přiměla situace, kterou jsem viděla ve třídě. Zažila jsem situaci, kdy žáci měli za úkol naučit se slovíčka týkající se slovní zásoby – lidské tělo. Paní učitelka jim na to vytvořila pracovní list, který v hodině vyplňovali. Příští hodinu se ptala: „Měli jste za úkol naučit se slovíčka, učil se to někdo?“ žáci téměř jednohlasně odpověděli: „Ne.“ Paní učitelka z toho nebyla vůbec zaskočená, řekla bych, že tak mají nastavená nepsaná pravidla. Dokonce se ani nerozčílila, jak by to spousta učitelů udělalo. Místo toho se rozhodla, že slovíčka procvičí i tak – ona bude říkat francouzské slovo a oni ukáží na část těla. Po několika opakování už jim to docela šlo. Po hodině mi paní učitelka svěřila, že ví, že se žáci neučí a nebudou, tak se snaží s nimi hodně opakovat, aby si co nejvíce zapamatovali alespoň z hodiny.