Učitelskou praxi absolvuji na stejné škole, na které pracuji jako asistent pedagoga. Momentálně chodím na náslechy převážně do osmé třídy, a to jak na dějepis, tak na češtinu. V osmé třídě je pouze šestnáct žáků, z toho větší část dívek. Celá třída je velmi klidná, ale zároveň komunikativní a velmi dobře reaguje a spolupracuje s pedagogy. Myslím si, že ideální třída vypadá hodně podobně. Žáci vypadají, že mají o učivo zájem (alespoň většina z nich). Ve chvíli, kdy se učitel ptá na různé otázky související s tématem, tak odpovídají, vymýšlí různé alternativy a snaží se zapojovat. Někteří mají i různé poznámky či zajímavosti k probírané látce, o které se neváhají podělit se svými spolužáky a s učitelem. Ve chvílích samostatné práce žáci v tichosti pracují, neruší se navzájem, pomohou si, když je třeba. Celkově třída skvěle funguje, což si myslím, že také dáno počtem žáků, tj. šestnáct žáků ve třídě. V téměř protipólu je třída, ve které jsem asistentem pedagoga. Jedná se o třetí třídu, takže si nejsem jistá, zda je vhodné tyto třídy srovnávat, ale nedá mi to. Třeťáci jsou velmi komunikativní, mluví prakticky neustále, jakmile k tomu mají příležitost (např. když se paní učitelka na chvíli odmlčí). Rozložení chlapců a děvčat je rovnocenné a celkový počet žáků ve třídě je dvacet šest. Dle mého názoru mnoho problémů v této třídě souvisí s tím, že je žáků opravdu hodně a mnoho z nich je velmi komunikativních. Většina kluků je navíc velmi aktivní, a to i pohybově. Od začátku roku se situace pomaličku zklidňuje, ale i tak je třída velmi hlučná a je dosti obtížné s ní pracovat. Díky častému zklidňování, vysvětlování (většina dětí má problém s opakovaným učivem z druhé třídy) a opakování je třída v učivu již trochu pozadu. Největším problémem je žák, k němuž jsem jako asistent pedagoga napsána. Minulý školní rok jsem již u něj jako asistentka byla, ale v jiné třídě. Nemyslela jsem si, že by se to mohlo takto zhoršit. Ze strany rodičů není evidentně zájem o spolupráci, takže veškeré mé snažení je žáku většinou jen pro smích. Chování rodičů (a převážně matky) silně podkopává jakékoliv prvku tolerance (už ani nemluvím o respektu) z jeho stany. Jsem přesvědčena, že je krajně nevhodné a nerozumné ze strany matky vykládat dítěti, že asistent je tam jen pro něj, aby mu radil a seděl neustále vedle něho (jak jsem se dnes dozvěděla). Obzvláště tehdy, když má matka vystudovanou speciální pedagogiku a fakt, že to bylo před patnácti roky, není až tak významný, aby neznala rozdíl mezi asistentem pedagoga a osobním asistentem. Žák je velmi drzý, má velký problém respektovat a reagovat adekvátně na zadané pokyny nebo alespoň si pokyny od paní učitelky vyslechnout. V poslední době začal i mluvit vulgárně a lhát. Snažím se ho motivovat, jsem na něj milá, ale i přísná, posílám ho na chodbu, mluvím s ním, ale jemu je vše jedno. Nyní jsem ve fázi, kdy už mi to je celkem lhostejné, samozřejmě se snažím a budu i nadále dělat co nejlépe dělat svoji práci, ale přestala jsem to řešit mimo pracovní dobu. Po několika debatách s paní učitelkou i jeho bývalým třídním učitelem jsem dospěla k názoru, že nemá cenu se extrémně snažit u něj docílit výrazné změny, poněvadž bez spolupráce s rodiči toho nelze dosáhnout. Rodičům je to lhostejné a tvrdí, že jakákoliv chyba je na straně jiné, než jeho (i to byl důvod přestupu do jiné třídy). Obávám se, že toto asi není úplně ideální výstup z průběhu praxe, ale i přes tyto (negativní a pesimistické) skutečnosti mě práce s dětmi baví a u některých žáků ze třetí třídy vidím, že jim pomáhám, mohu pomoci a že moje práce má smysl.