Poslední hodiny odučeny. Měla jsem ze sebe fakt radost. Naučila jsem se děcka víc zapojovat a snažím se, aby na věci přišly samy. A nejkrásnější je ta jiskra radosti v jejich očích, když na to fakt přijdou samy a jsou mi svým způsobem vděčný, že jsem jim dala prostor a nechala je pracovat a přemýšlet. Je to časově náročný a evidentně si to regulérní zaměstnanci školy nemohou dovolit. Času je nedostatek, takže frontální výuka je lepší. Ale já si to jako praktikant dovolit mohla a když jsem viděla, jak to ty děcka baví, uvědomila jsem si, že takhle to chci dělat. Chci je nechat přemýšlet. Měla jsem i spoustu času děti i pozorovat, jak různorodé jsou. Jak by se někdo raději propadnul do země, než aby mluvil před celou třídou a jak někdo musí mluvit za každou cenu. To bych je taky chtěla naučit, aby si uvědomily, že jejich slovo je stejně vážené, rovnocenné. Že každý názor se počítá a každý má právo jej projevit bez toho, aniž by se bály. Stejně tak jsem si všimla, že někteří jsou raubíři, protože to prostě mají v krvi. A pak tam byl klouček, který byl taky raubíř. Jenže měl tak smutný pohled, že jsem si ho začala všímat víc. A ono to jeho zlobení evidentně pramenilo z nějakého jiného podnětu, než že by chtěl zlobit. U něj doma evidentně nebylo něco v pořádku a on se pouze snažil na sebe upoutat pozornost. A tohle je hrozně těžký, když jsem tam jenom na praxi. Až budu učit, budu se snažit nahlížet i do rodinných vztahů, abych mohla děti lépe pochopit. Praxe za mnou. Pocit úlevy a zároveň trochu lítosti. Samozřejmě si strašně moc cením toho volného času, který teď budu mít, ale ve výsledku ty praxe byly děsně fajn. Děsně mě teda štvalo to pojetí, že máme na praxe vyhrazený pouze čtvrtek a pátek. Já měla štěstí, že moje vedoucí učitelka učila ve čtvrtek i v pátek po pěti hodinách, takže se praxe daly zvládnout. Slyšela jsem však od ostatních spolužáků, že jejich učitelé učí třeba dvě hodiny a oni pak musí odcházet z hodin na peďáku. A bylo toho strašně moc. Těším se na tu měsíční praxi, kdy se opravdu budu věnovat pouze praxi, a ne do toho řešit tři tisíce dalších seminárek a testů. Tohle je fakt nešťastný, děláte všechno a zároveň nic.