První den praxí na neznámé škole. Byl jsem napjatý, plný očekávání a také velmi nervózní, přece jen už to byl nějaký čas, kdy jsem se naposled pohyboval po nějaké základní škole. Již při čekání na otevření školy jsem si připadal mezi dětmi jako nějaký vetřelec, na kterého se všichni tajně dívají a neví, co je ta osoba vlastně zač. Pozitivní pro mě bylo, že jsem nemusel do té školy jít první den úplně sám a bylo nás tam opravdu hodně. Při úvodním představování nás všechny paní učitelka pověřená úvodním slovem uklidnila a naznačila, že v ničem nejsme sami a můžeme za ní nebo za kýmkoli ze školy přijít prakticky s čímkoli. Taková nabídka mě trochu uklidnila a říkal jsem si, že se snad začínám více těšit než bát a že moje praxe vlastně budou obrovská zkušenost a mohou mě jen pozvednout. Navíc budu konečně po tolika dělat to, na co jsem se celou dobu připravoval. Potíž nastala ihned vzápětí, kdy jsem sám musel najít kabinet mých dvou provázejících učitelek. Bloudil jsem po škole a v dohledu nikdo, kdo by mě nasměroval. Ze všech koutů se na mě opět dívaly pohledy typu „pozor, neznámý vetřelec, vypadá jen o pár let starší než my, a přece sem nepatří“. Hlavou se mi honilo několik myšlenek, neboť jsem netušil, jaké moje provázející učitelky budou. Netušil jsem dokonce ani to, jak vypadají, protože jsem se chtěl nechat překvapit a nehledal na internetu jejich podobizny. Nejdůležitější pro mě v tu chvíli bylo, aby byly příjemné a nechtěly po mě zezačátku hned některé činnosti, na které se necítím připraven a aby moje praxe nebraly příliš striktně a „vážně“, zkrátka abych se díky nim cítil ve škole dobře. Ve škole jsem narazil pouze na jednu z mých provázejících učitelek a byl jsem mile překvapen. Poměrně mě překvapilo, že začala na své povolání nadávat, ale pomyslel jsem si, že to dělají všichni učitelé tak nějak ze zvyku. Mají na to dokonce dle mého názoru nárok. Paní učitelka mi oznámila, že právě učí a můžu se s ní jít podívat do hodiny. Tak a je to tady, jdeme na to, pomyslel jsem si. Zmocnil se mě euforický pocit, protože se ve mně probudil bavič. To se mi stává často, když stojím před kolektivem lidí a mám slovo, usiluji o vytvoření nějaké zábavy a chci být vtipný. Mám rád, když se lidé kolem mě smějí a baví je mě poslouchat. Mám taky rád, když někdo se zájmem poslouchá to, co říkám. První hodinu jsem měl nicméně pouze „náslech“ a byl jsem za to zezačátku velmi rád. Přeci jen se na můj vlastní výstup před dětmi potřebuji připravit jednak psychicky, tak organizačně. Upřímně mě představa, že stojím před třídou a všechny oči sledují každý můj pohyb, děsí. Doufám ale, že ze mě vše opadne a převládne bavič. Přál bych si, aby děti moje první hodina bavila a opravdu měly zájem o to, co říkám. Bojím se však, že to tak nedopadne. Prvních několik náslechů ve mně zanechalo rozporuplné pocity v tom, jestli vůbec mám na to, abych takový shon, stres, rychlost, tlak atd. vydržel. Připadá mi, že moje provázející učitelky nemají vůbec na nic čas. Před hodinou rychle běží do kabinetu, honem si nachystají své pomůcky a obratem zase utíkají zpátky do třídy. Než vyřeší všechny organizační věci, z hodiny jim ubyde 15 minut a musí rychle probírat látku, kterou nestíhají. Do toho všeho mi přijde, že je spousta žáků vůbec neposlouchá. V lepším případě alespoň nevyrušují. Všechno probíhá ve strašném spěchu, učitelka nemá ani chvilku na vydechnutí, honem musíme vychrlit co nejvíce látky, abychom vše stihli. Po skončení hodiny učitelka zase běží rychle do kabinetu, aby si alespoň ukousla ze své svačiny, a snaží se vyplnit nějaké veledůležité papíry, které jí byly dány z vyšších míst. Do toho ještě musí ještě vykonat dozor na chodbě a umravňovat nezmarné děti, které všude pobíhají a pokřikují. V duchu si při každé taková situaci zoufám a říkám si, co se to vlastně děje. Ten zmatek, rychlost, stres, tlak, jak to mohou vůbec zvládat? A zvládnu to někdy i já? Nezblázním se z toho? Přese všechno to podle mě smysl má a není nad to, když vidíte výsledek vaší práce např. při testu, který celé třída napsala dobře a je to i zásluha toho, kdo děti k tomu testu dovedl. Doufám, že jednou naleznu určitý systém a budu vše zvládat v takovém spěchu a s takovou grácií jako moje dvě provázející učitelky, které od prvních mých náslechů obdivuji.