Při praxi se mi stává, že neumím odhadnout, kdy mám dítěti přijít na pomoc, a kdy ho mám naopak nechat se problémem “potrápit”. Vím, že jsem pro žáky někdy až příliš při ruce a mnohdy toho využívají. Sama cítím, že to u dětí poté způsobuje nesamostatnost, lenost a utlumení jejich vlastní kreativity. Například jeden chlapec byl nespokojený, že nemá na výběr více odstínů barev. Byl nevrlý a vztekal se, že mu chybí konkrétní odstín zelené na jeho vojenské letadlo, jež maloval, hned jsem přiskočila, že to zkontroluji a barvy domíchám a dám mu je. V tu chvíli zakročila paní vedoucí ateliéru Milena Konvalinová s tím, že Davídek (10 let) si barvy namíchá sám, proto chodí do výtvarného ateliéru, aby se to naučil. Paní Konvalinová mi poradila, ať Davídkovi jen ukážu, jak barvy míchat (modrá + žlutá = zelená), a pokud si přeje světlejší či tmavší odstín, tak jak toho docílí. Chlapec pochopil postup a namíchal si odstín, který si přál, a nejenže se naučil něco nového, ale zvládl úkol samostatně a to je velice důležité. I když mi tato připomínka byla nepříjemná a musela jsem přijmout svoji chybu, tak snad si příště poradím lépe. Podobné problémy mívám, když je žák netrpělivý, nebo když se mu nedaří nakreslit určitý motiv. Stále se učím rozpoznat, kdy mám zasáhnout a kdy ještě počkat. Z přístupu paní M. Konvalinové jsem vypozorovala, že přísnost a důslednost děti pozitivně vítají. Radost na konci, že obraz dokázali sami dokončit, nebo sami zachytit zvíře atd., mnohokrát převýší starost během procesu. Samozřejmě je jim paní Konvalinová na blízku a učí je, ale přirozeným, intuitivním způsobem. Mne stále ještě drží strach, abych nebyla přísná, nebo jim neřekla něco, co by je mohlo urazit, ponížit, či zranit.