Tak už přišlo to, čeho jsem se nejvíc obávala - vyučovací hodina, kterou jsem měla celou vést já sama. Když jsem sledovala 8. a 9. třídu během náslechů, byla jsem vyděšená a ani ve snu jsem si nedokázala představit, že tuto "smečku" ukočíruju a možná zvládnu i něco naučit. Po domluvě s paní učitelkou na tématu hodiny jsem odešla domů s napětím a myšlenkami, co do hodiny vyberu za aktivity. Přípravě jsem věnovala téměř dvě hodiny, napsala jsem si přesný plán hodiny a zahrnula spoustu rozlišných úkolů a aktivit s pomocí mnou vyrobených pomůcek. Když jsem si pak stoupla v den D před třídu, polilo mě horko. „Mám je pozdravit celou větou nebo jedním slovem?” „ Mám je okřikovat, pokud budou hluční a nepozorní?” „Proč se na mě někteří tak podezřívavě dívají?” V hlavě se mi honilo tolik myšlenek a otázek jako už dlouho ne... Potily se mi ruce, třepal hlas a konstantně jsem zapomínala, co chci zrovna říct. Poté co rozdám třídě pracovní listy, které jsem na danou tématiku připravila a vysvětluji zadání, jsem mile překvapená zájmem třídy a jejich prací. Musím říct, že jsem je ještě neviděla pracovat s takovýmto zapálením. Plánovala jsem, že si první cvičení zkontrolujeme pouze ústně, když však chodím po třídě, koukám do papírů žáků a vidím některé chyby, které se ve cvičení opakují, v daný okamžik se rozhodnu, že je budu na správné řešení vyvolávat po jednom k tabuli. Musím zhodnotit, že tento krok byl správnou volbou! Vypadá to, že žákům se líbí fakt, že se mohou zvednout z místa a ostatním spolužákům ukázat, že znají správné řešení. Když je potom ještě pochválím, motivuje je to a hlásí se na řešení další věty ve cvičení. Na konci vyplňování papíru cítím, že ve třídě nastává ruch. Okamžitě si říkám, že bych na tuto situaci měla reagovat. Změnit typ aktivity... Vzpomínám si, že jsem si nachystala barevné kartičky s časování slovesa, které chtěla paní učitelka procvičit. Rozděluji žáky do malých skupinek a VŠICHNI vypadají zaujatě změnou aktivity. I žáci, kteří jsou normálně apatičtí a výuka je zcela nezajímá se hlásí, volají si mě k sobě a vyžadují pomoc či radu při skládání sloves. Když zvoní na konec hodiny, musím uznat, že se mi uleví, zároveň je mi však na jednu stranu líto, že hodina končí. Jsem na sebe hrdá, že jsem zvládla hodinu uřídit ale hlavně, že jsem dokázala žáky zaujmout a donutit, aby pracovali. A dokonce vypadali, že je to i bavilo!