Ve druhém reflektivním deníku bych se ráda zaměřila na dvě témata – prvním je zjištění, jak podstatné je uvědomí si toho, na jaké škole pracuji/vykonávám praxi, a jak moc zaměření školy výuku podmiňuje, druhé pak reflektuje mé pocity v roli praktikantky. Je to vůbec poprvé za celou dobu konání praxí (studovala jsem na střední pedagogické škole), kdy konám praxi na gymnáziu – a až dosud jsem neměla tušení, jakou moc má typ školy nad pojetím výuky. Ve srovnání s vlastní střední školou představuje gymnázium úplně jinou úroveň školy, při níž jsem se opět mohla ujistit o tom, že nelituji toho, že jsem sama gymnázium jako střední školu nevystudovala. Rozdíly mezi mou, odborně zaměřenou střední školou, a gymnáziem, jsem vnímala už od první hodiny, jíž jsem v rámci náslechů na praxi účastnila – kdykoli měli studenti možnost, vytáhli skripta a začali si opakovat poznámky do dějepisu či si navzájem vysvětlovat matematické postupy (jedna ze tříd, kde konám praxi, je matematicky profilovaná), přičemž rozdíl v rozsahu učiva a podrobnostech, které se studenti museli učit, byl až propastně zarážející. Na mé střední bylo jen velmi málo předmětů, z nichž jsme měli opravdu strach a na něj jsme se poctivě připravovali, ale tady na gymnáziu je to naopak – zde je jen velmi málo těch předmětů, z nichž není třeba mít strach, a ano, jedním z nich je i výtvarná výchova – když jsem se žáků ptala, proč si vybrali výtvarku před hudebkou, odpověď byla téměř vždy shodná – ve výtvarce se nepíšou testy. A ano, na tom velmi záleží, píšete-li přes týden 17 testů a do vám ještě hrozí v několika předmětech zkoušení. Další rozdíl jsem zpozorovala při komentované prohlídce, kterou jsem žákům dávala v Moravské galerii na výstavě Art is Here. Snažila jsem se udělat výklad co nejvíce zajímavý a pro žáky atraktivní a rovněž je průběžně aktivizovat, čehož jsem se pokoušela docílit formou otázek bezprostředně se týkajících výstavy. Žáci moc nereagovali, nicméně nebrala jsem si jejich odmítavost negativně – vím, že výtvarná výchova je pro ně nutné zlo a doplňkový předmět, na kterém málokomu z nich záleží. Neverbálně mi dávali najevo, jak málo jsou pro ně zobrazovaná díla zajímavá, a jak je celá prohlídka nudí, ovšem navenek působili spořádaně a slušně. Až příliš. To samé se opakovalo s druhou třídou jen o pár hodin později. Jejich poslušnost a podřízení se autoritě někoho tak mladého a na první pohled ničím se nelišícího člověka jejich věku a generace byla až zarážející a do jisté míry i nepříjemná – vzpomněla jsem si u toho na často proklamovaný citát, který tvrdí, že dobré umění je takové, které ve vás vzbudí zájem, ať už negativní, či pozitivní. Jakou učitelku to tedy dělá ze mě, když jsem zájem vzbudit nedokázala? S paní učitelkou jsme si pak říkaly, že to nejvíc, co jim celá komentovaná prohlídka dala, byla možná jízda na tobogánu v galerii. Později jsem se dozvěděla, že si někteří žáci dokonce při komentované prohlídce pročítali poznámky do dějepisu. Paní učitelka mi poté řekla, že dějepis je jejich největší strašák, a že výtvarka pro ně zkrátka je odpočinkový předmět, a že to, co na na žáky opravdu funguje, pokud je chce zaujmout, je osobní přístup a osobní zkušenost – předávání zprostředkovaných zkušeností zkrátka nefunguje. A nyní k druhému tématu – role praktikanta. Nikdy úplně nevím, jak se mám na praxi chovat, jak moc můžu do věcí okolo sebe zasahovat, co všechno si ještě můžu dovolit, a co už je za hranicí. Zároveň se nedokážu moc dobře identifikovat, protože jsem stále ještě student (ačkoli ne školy, kde praxi konám), ale ještě nejsem ani plnohodnotná učitelka. Často mám pocit, že mě žáci vnímají spíše jako studentku a jejich vrstevnici (což jde poměrně snadno, když mi okolí stále tipuje 15), a jejich nejoblíbenější otázka je, kolik mi je let. O to překvapující pro mě bylo, jak snadno jsem vykročila z role praktikantky do role učitelky, a jak velká byla moje proměna v očích žáků – soudím podle toho, jak poslušní byli, když jsem sama učila, což ovšem mohlo být stejně dobře dáno naučeným systémem, v němž je škola formuje. Daleko lépe se na praxi vždy cítím v roli „suplující“ učitelky, než jen v roli praktikantky na náslechu – můžu si hodinu a potažmo i žáky řídit podle sebe a vše mám více pod kontrolou – sice ne tolik, kolik bych měla, kdybych byla v jejich třídě učitelkou delší dobu, ale rozhodně více, než když je jen obcházím a za jejich zády pozoruju to, co zrovna tvoří – u toho vždy přemýšlím, jak bych se cítila já, kdyby mi tohle někdo dělal, a jak moc by mi vadilo, že jsem neměla možnost rozhodnout o tom, jestli tohle vůbec chci podstupovat, nebo ne? Tak jako tak, praxe rozhodně není mým nejoblíbenějším předmětem ve škole, je to naopak jeden z nejvíce stresujících předmětů, a vždy se těším, až jej budu mít splněný.