Dostal jsem za úkol suplovat hodiny dějepisu v devátém ročníku. Neočekával jsem, s blížícím se přijímacím řízením na SŠ, nějaký závratný zájem, rozhodl jsem se tedy zahájit probíranou látku (nástup komunismu ve světě), diskusí na téma: Proč se o těchto věcech musíme učit?! Prvním cílem bylo zjištění prekonceptů žáků, druhým cílem bylo oživení hodiny. Jelikož již žáky znám, doufal jsem, že v první navštívené třídě (studijně silnější), bude vidět alespoň u některých z nich, zájem o problematiku. Namísto toho jsem celou hodinu zápasil s absolutním nezájmem, což dost zásadním způsobem ovlivnilo chod hodiny. S žáky nebylo možné danou látku probrat – již při první aktivitě jsem se setkal s otrávenými obličeji žáků (čest dvěma výjimkám). Naproti tomu vedení zcela identické hodiny v dyslektické třídě bylo diametrálně odlišné. I když jsou žáci „slabší“ o látku jevili již od počátku enormní zájem a celá hodina pak proběhla přibližně tak, jak jsem si ji na začátku představoval. Při hodnocení dané hodiny s ředitelkou školy (vyučuje v těchto třídách dějepis) jsme probírali i naprostou odlišnost hodin. Bral jsem svůj neúspěch probudit v žácích zájem o danou látku jako svoje selhání, byl jsem však upozorněn, že ani sama ředitelka nedokáže u žáků vzbudit minimální zájem. Celá třída je naprosto laxní i v jiných předmětech. Nepomohl ani efekt cizího vyučujícího. I přes to všechno se ptám, zda jsem nemohl udělat víc. V týdnu mě čeká další hodina v této třídě, rozhodl jsem se tedy vymyslet nějakou aktivitu, která by zájem probudit konečně mohla.