Hodně jsem přemýšlela nad tím, kde chci vlastně učit. Praxe pro mě je zatím docela intenzivní zážitek, a i když vím, že si na to člověk zvykne, ten shon a stres mě zatím spíš víc odrazují, než aby mě nalákaly na budoucí kariéru paní učitelky. Říkám si, jestli by mi nebylo líp někde na jazykovce, kde se člověk aspoň nemusí tolik starat o kázeň a nestane se mu tak často, že by si vyřval plíce už při první hodině, když další čtyři následují. Určitě to má všechno svoje pro a proti a jazykovka taky nebude procházka růžovým sadem, ale zatím mám tu vizi, že by to pro mě bylo lepší. Člověk je pánem svýho vlastního času, nemusí se nervovat s „parchantama“, nemá na krku tolik administrativní práce, může si do hodin donést kafe a tak dále a tak dále. Hodně lidí mi tvrdí, že si člověk nevybere, že práce v jazykovce zase znamená nepříliš dobrý platový ohodnocení, práci večer, o víkendech a o prázdninách a tak dále a tak dále. Ale nevím, jestli radši neoželit pár tisícovek a víkendů v měsíci a těšit se z faktu, že si nemusím do hodin nosit kyblík s nervama. Už mě i napadlo, že bych vlastně vůbec nemusela učit. Vždycky jsem chtěla překládat. Tak proč to nezkusit? Možná, že vylezu ze školy, plná ideálů, a narazím. Zjistím, že takhle to nefunguje a prostě se rozhodnu pro něco jinýho. Nevím čím to je, že mám momentálně chuť dělat něco úplně jinýho, než to co jsem doposud studovala. Třeba cukrářku, nebo astronautku. Tak trochu doufám, že tahle krize přejde a že se ještě víc nerozvine v něco horšího a nelečitelnýho. Že ze mě nebude taková ta protivná zapšklá učitelka, co si myslela, že nemá na výběr, šla ušit a teď ji nikdo nemá rád. Ani její kolegyně. Zatím se mi daří s tím bojovat tak, že si uchovávám takovýty malý momenty, co mě na praxi ve škole fakt baví. Jako třeba kecání s učitelkama v kabinetě o tom, kdo je dneska nemožnej. Pak takovýty malý vítězství když si děcka něco pamatují z minulé hodiny, anebo když nikdo nestane pětku z testu, na kterej jsme společně opakovali. Taky mám fakt radost, když se trefím děckám do vkusu a vymyslím pro ně něco, co se jim fakt líbí a je na nich vidět, že je to baví. Hádám, že tak to asi funguje. To špatný a nehezký se tak nějak vykompenzuje tím, že vás žačka co jste ji učili jen jednou, nadšeně zastaví na chodbě se slovy: „A paní učitelko, paní učitelko, vy nás teď budete učit pořád? To až bolelo jí říct, že pořád ne a pak koukat na to jak jí mizí úsměv z tváře. Trošku mě děsí, že už je mi tolik a pořád si nejsem jistá tím, jestli jsem „na správným místě“. Nejsem si vůbec jistá, jestli to co studuju, chci opravdu dělat a ani nevím, na co jinýho bych mohla být dobrá, nebo aspoň lepší. Nejspíš bude nejlepší tomu nechat volnej průběh, nevzdat to a počkat si co praxe a studium přinese. Třena nakonec skončím na té základce. A třeba tam budu dokonce i spokojená. Momentálně trošku sci-fi, ale nikdy neříkej nikdy.