Dnes bych chtěla psát o zážitku, který se mi stal v pondělí. Vedoucí paní učitelka si musela něco zařídit, tak mě poprosila, abych za ni odučila 6. třídu. V této třídě mám obvykle pouze náslechy – domluvily jsme se, že budu učit vždy 7. a 8. třídu. Ty my vysloveně přenechala a hodiny, přípravy si vedu sama – samozřejmě s nějakou konzultací. Došla jsem tedy do 6. třídy – bylo po velké přestávce, o které dvě žačky odešly domů z důvodu nevolnosti – a hned potom, co jsme se pozdravili, 4 žáci stáli, že je jim zle. Bylo mi jasné, že se „inspirovali“ spolužačkami. Jednoho jsem poslala na WC, ať se projde, protože jeho „herecký výkon“ byl vcelku věrohodný. Ostatním třem jsem řekla, že nevypadají, že by jim bylo zle, ať si sednou a bez debat si sedli a pracovali. Kluk, kterého jsem poslala na WC, se vrátil, bez jakýchkoliv známek nevolnosti, té si sedl a pracoval. Byla jsem ráda, že jsem situaci dokázala vyřešit a správně ji odhadla. V tom se přihlásila jedna velmi problémová žačka. Vyvolala jsem ji a zeptala jsem se jí, co potřebuje. Ona mi suverénně řekla, že jí zle není, ale chce jít domů – ráda na sebe poutá pozornost. Zůstala jsem tedy v klidu a říkám: „Dobře E., tak si sbal věci a běž.“. Zůstala na mě hledět s otevřenou pusou a já zopakovala: „ Říkám sbal si věci a běž, když chceš jít domů.“ … Žačka zapadla do lavice, omluvila se a celou hodinu pracovala – což obvykle nedělá. Tahle situace mi také hodně dala, ale když jsem odcházela, říkala jsem si, co bych dělala, kdyby se opravdu zvedla. Ale žačku znám a téměř stoprocentně jsem věděla, že to neudělá, že by si to nedovolila.