V rámci tohoto reflexivního deníku bych se ráda věnovala projektu „Berufsorientierte Woche“, kterého se v rámci pedagogické praxe účastním. Ve spolupráci s dalšími třemi studenty naší fakulty, dvěma studenty z Vídně a našimi vyučujícími chystáme pro žáky moravských gymnázií projektový týden s pracovním názvem „Über die Grenzen schauen.“ Chystané aktivity se budou točit kolem oblasti povolání a cestování (tedy též práce a studia v zahraničí), hlavně však překračováním hranic. A to nejen těch mezistátních, ale především našich vnitřních. Kromě motivace žáků k učení se němčiny je naším velkým cílem vytvoření přátelské a uvolněné atmosféry, ve které se děti, resp. teenageři zbaví strachu z komunikace v cizím jazyce, kontaktu s rodilým mluvčím a vystoupení z komfortní zóny. První otázka, která na půdě překrásné a elegantní vídeňské univerzity při šálku horkého čaje či kávy zazněla, byla „Proč jste se rozhodli zúčastnit se projektu?“. Překračování hranic. Ano přesně tohle je má odpověď, která paradoxně krásně ladí s obsahem našeho připravovaného týdne. A také samozřejmě zvědavost, touha zažít něco nového, získat kontakty v zahraničí. Nikoliv však z vypočítavosti, nýbrž proto, že seznamování se s lidmi z různých zemí jednoduše miluji. Asi nejvíce z toho důvodu, že se vždy ukáže, že i přes kulturní odlišnosti a rozdíly, máme všichni jedno společné – jsme v první řadě hlavně lidé toužící milovat a být milováni. Myslela jsem si, že se sousedy z Rakouska budeme mít hodně společného. To je nepochybně pravda, přesto nastalo několik okamžiků, které mě donutily se zastavit a zamyslet. V této souvislosti nemohu nezmínit větu mého kolegy, která padla při vyhledávání obrázků k propagačnímu plakátu akce: „Tak tohle není české myšlení.“ Poznámka o nečeském myšlení se podle mě nejvíce hodí na následující situaci. Se spolužáky z Brna jsme přišli s nápadem košíku, do kterého budou moci žáci v průběhu projektu vhazovat lístečky s německy psanými otázkami směřujícími na rodilého mluvčího, který je na konci týdne zodpoví. Slečna z Rakouska se tvářila velmi překvapeně a ptala se z jakého důvodu by měli odpovídat jen rodilí mluvčí. Měla pocit, že je tímto stavíme do nadřazené pozice, což přece není vůbec třeba, protože mluvíme stejně dobře německy jako oni a můžeme se též zapojit. Snažili jsme se vysvětlit, že se nejedná o snahu rozdělit nás na nadřazené a méněcenné. Přijde nám jednoduše logické, že jsou pro žáky středních škol studenti z Vídně poněkud zajímavější, než ti z Česka a mohli by mít hodně otázek týkajících se jejich života, kultury, místa odkud pochází a tak podobně. Marně. Otázky budou směřovány na nás všechny. Výše zmíněná příhoda mi asociovala jinou a přesto principiálně velmi podobnou situaci. Když jsme se s kamarádkou před rokem ucházely o brigádu v Německu, reagovaly jsme mimo jiné na inzerát, ve kterém bylo uvedeno, že se jedná o pozici vhodnou pro muže i ženy. Firma obratem odpověděla následujícími řádky (zkopírováno z mojí e-mailové schránky): Sehr geehrte Frau Rolna, vielen Dank für Ihre email. Leider können wir keine weiblichen Bewerber in der Fertigung einsetzen, da ein entsprechender (zweiter) Sanitärtrakt im Unternehmen fehlt. Andererseits sind wir gesetzlich verprflichtet, die Stelle geschlechtsneutral auszuschreiben. Ich bitte um Ihr Verständnis, dass wir leider nicht zusammenarbeiten können. Často přemýšlím nad tím, jak by mělo prosazování hodnot jako je například rovnost ve společnosti, vypadat. Jak nastavit jasná pravidla a zároveň se stále držet zásad zdravého selského rozumu. Tímto rozhodně nechci nikoho kritizovat a už vůbec ne slečnu z Rakouska. Myslela to dobře, myšlenka rovnocennosti je velmi důležitá. Chtěla jsem tím pouze ukázat, že kromě zajímavé pedagogické činnosti, mi Berufsorientierte Woche rovněž dodává množství podnětů, které mě nutí zamýšlet se a možná i přehodnocovat zažité postoje a přesvědčení. Už se moc těším na další setkání našeho pracovního týmu!