Moje praxe nadále probíhá se stejnou třídou a paní učitelkou. Po více hodinách strávených ve společnosti této třídy, jsem měla možnost více poznat jak děti, tak i paní učitelku. Paní učitelka se mi svěřila, že nemá aprobace na výtvarnou výchovu, ale jelikož ji kreslení a malování baví, rozhodla se, že se bude těmto hodinám věnovat. Překvapilo mě, když mi řekla, že svůj volný čas ráda tráví u Pinterestu, kde hledá inspiraci pro děti do výtvarných hodin. Přišlo mi, že nad domácí přípravou tedy stráví opravdu mnoho času a tím si získala můj obdiv. Místo toho, aby se věnovala své rodině a svým koníčkům, myslí na práci a děti i během svého volna. Možná i proto, je tak perfekcionistická a chce, aby se výtvory dětí vždy povedly. Během hodin, jsem se snažila s paní učitelkou procházet jednotlivé lavice a pomáhat dětem, když si nevěděly rady nebo jen seděly a nic nedělaly. Paní učitelka byla nespokojena s pozadím výkresu jednoho chlapce, tak jsem mu přišla na pomoc a začaly jsme zapouštět barvy spolu. Vždy jsem ho nechala, aby si sám vybral, jakou barvu chce použít a poté jsme společně nahýbaly papír tak, aby se barvy postupně do sebe zapily a tak vytvořili souvislou barevnou plochu. Přišlo mi, že je paní učitelka ráda, že se snažím pomoct a do hodiny se aktivně zapojuji. Když ale uviděla náš výsledný obrázek, nemyslím si, že se jí příliš líbil. Podívala se na nás, zasmála a řekla: „No Kubo.. to je prostě tvůj svět. Příště tam můžeš dát třeba i nějakou světlou barvu, třeba žlutou nebo červenou a ne to všechno začernit. No jak říkám, prostě tvůj svět…“. Celkem mě ta situace pobavila, protože paní učitelka nejspíš čekala, že se konečně dočká vizuálně krásného obrázku, když chlapci pomáhám, ale místo toho zase viděla tmavý výkres, který je pro Kubovu tvorbu typický. Na druhou stranu se mi líbilo, že se Kuba nenechal odradit slovy paní učitelky a obrázek se mu líbil. Dlouho si ho prohlížel a ještě poupravoval několik detailů než byl s prací definitivně hotov a plně spokojen.