Na základě proběhlé praxe minulý semestr, ve které jsem zakusila spíše jen negativní pohled na učitelství a vůbec české školství, se má nynější praxe blyští v novém jasném světle. Jsem nesmírně šťastná za ZŠ, na které jsem a zkušenosti, které mohu získat… Ale především: konečně mi připadá, že se nacházím na místě, na kterém lze vidět, že učitelům, pedagogickému sboru dohromady a vedení školy skutečně ZÁLEŽÍ na jejich žácích. Taková představa je asi běžně očekávaná, ale v praxi ne příliš často realizovaná… O to víc si cením místa, na kterém můžu být… Snažím se nasát z toho všeho co nejvíc, pravidelně se mi stává, že při odchodu z praxe odcházím nabytá nápady na další práci, na to jak dál můžu výuku rozvíjet, co za metody bych mohla ještě aplikovat a především mám z tohoto stráveného času ve škole velkou radost, těší mě to a chci se v tom rozvíjet ještě víc. Vidím v tom smysl a cítím, že se proto dokážu velmi nadchnout. V tom si ale po nějaké chvíli kladu kontrastní otázku: sama dobře totiž vím, že jestliže chci odvést dobrou práci, stojí mě to hodně času, opravdu hodně, a proto se ptám: „Jak to všechno stihnout?“ Teď ještě pořádně neučím, výuky mám málo, nad přípravami strávím spoustu hodin, protože chci odvést kvalitní práci, která bude mít smysl. Moc se mi nechce snižovat na kvalitě v důsledku kvantity. Není to pak ono. A tak mě napadají další věci: lze pořád jet takhle naplno? Přípravy na výuku, samotná výuka, ve volném čase opravy písemek, chystání dalších písemek a pracovních listů a pořád do kolečka… A tak, je-li učitel na začátku nadšený a velmi energický, jak si může zachovat tento svůj „plamen“? Protože, jak je obecně známo, právě učitelé patří mezi profese, které velmi snadno podléhají burn-out syndromu. A existuje vůbec možnost, že by si syndromem vyhoření učitel alespoň jednou za život neprošel? Věřím, že tomu lze předejít, ale jakými metodami a principy netuším. Byla bych moc vděčná, kdyby nám někdo ze zkušených pedagogů předal své zkušenosti i v tomto ohledu: jak tedy hořet ale nevyhořet, jak správně na psychohygienu všedních dnů - když zrovna nemám svůj den, dítě mě naštvalo, příprava se nepovedla, nebo mne vedení nemotivuje, ale uzemňuje? Hádám, že rad a knih, jak na to, existuje spousta, ale co skutečně funguje?