Když jsem začala studovat zeměpis a tělocvik, tak jsem si myslela, že učit zeměpis a učit tělocvik bude téměř to stejné. Po prvních pár dnech ve škole jsem ale zjistila, že zeměpis se tělocviku ani z daleko nepodobá a že učit děti něco v tělocvičně, předcvičovat jim, ukazovat, jak se cvičí je zcela odlišné než stát 45minut před otrávenými dětmi a hustit do nich kvantum informací. Po pár týdnech na praxi jsem si ale na plnou třídu dětí zvykla, dokonce jsem si před ně i stoupla a odučila pár hodin. Vždycky jsem se obávala, že třeba učit nemůžu, že pro mě učitelství není atd., ale rychle jsem zjistila, že mě to hrozně baví, ale bohužel mi chybí vědomosti, abych je dětem předala. Velmi těžké pro mě na praxi byly hodiny, kdy jsem měla učit. Před první hodinou, kterou jsem ve středu druhou hodinu měla učit jsem byla hrozně nervosní. Pan učitel, u kterého jsem na praxi mě povzbudil a řekl, že na tom nic není, že první hodiny jsou vždycky nejhorší, ale pak mě to bude bavit. Přesně tak to taky bylo. Hodina byla na časová pásma, ale uplynula jako tři minuty. Na konci hodiny jsem si jen říkala, že bych klidně i pokračovala. Druhá hodina byla téměř stejná, opět rychle utekla. Na praxi jsem učila pouze šestou a sedmou třídu a všichni byli strašně hodní, často se hlásili, vlastně vždycky když jsem položila nějakou otázku, tak jsem si mohla vybrat alespoň z deseti rukou. Takže hodina velmi příjemná a můžu si jen přát, aby takové byly všechny moje hodiny. Už jsme si myslela, že je všechno téměř za mnou, praxi budu mít brzy hotovou, učení vychází vcelku dobře, ale to bych nebyla já, kdyby mi všechno vycházelo. Na moji třetí učící hodinu se mi nahlásila hospitace. Do této chvíle jsme si myslela, že už nebudu nervózní před hodina, které učím, ale zmýlila jsem se.