Je to neuvěřitelné, ale měsíc utekl jako voda a já si poprvé stoupla za katedru a učila! Ať byly mé představy jakékoli, realita byla samozřejmě úplně jiná. Myslela jsem si, jak budu nervózní, budu se přeříkávat a nebudu vědět, co odpovídat na dotazy (jak normální, tak ty hloupé, kterým se asi žádný učitel při své praxi nevyhne). A hlavně jsem se bála, že si přípravy na hodiny udělám tak špatně, že se v nich ztratím, budu mít zmatený výklad a děti tím pádem nebudou nic chápat. Nakonec bylo vše úplně jinak. První hodinu občanské výchovy jsem učila v sedmém ročníku. V okamžiku, kdy jsem si před zhruba 20 chlapců stoupla, nervozita zmizela a já věděla naprosto přesně, co mám říkat. Protože jsem dostala „za úkol“ začít učit téma pravidla slušného chování, připravila jsem si prezentaci, kam jsem zařadila tato „podtémata“ – chování v městské hromadné dopravě, společensky významnější osoby, pozdrav (kdo zdraví první), stolování a chování v kině a divadle. Kluci se mnou úžasně komunikovali, ať už jsem je jednotlivě vyvolávala, nebo jsem je nechala, aby mluvil ten, kdo chce. Každý měl nějaký příběh, který chtěl říci, a tak se stalo, že jsem stihla udělat pouze obecný úvod k tématu slušného chování a začít prezentaci. Vůbec mi to ale nevadilo, i provázející paní učitelka říkala, že je to naprosto v pořádku a že se jí moje příprava velice líbila, což mě samozřejmě potěšilo. Druhou hodinu občanské výchovy jsem učila v šestém ročníku. S nervozitou to bylo stejné jako v sedmém ročníku, ale tady už jsem věděla, že budou problém s kázní. A taky že jo. Na úvod klukům paní učitelka sdělila, že se mnou platí stejná pravidla jako s ní, tudíž když řeknu, ať jsou zticha, tak budou zticha. Tématem hodiny byla rodina, paní učitelka s nimi předešlou hodinu udělala jednoduchý úvod a já si připravila myšlenkovou mapu a pracovní list, aby si všechno procvičili. Stihla jsem ale udělat jen myšlenkovou mapu a začít první cvičení z pracovního listu, ale v této třídě je to s časem špatné vždy, paní učitelka mi dokonce říkala, že se jí ještě nikdy nepodařilo udělat za tu hodinu vše, co si naplánovala. Kluci byli zpočátku klidní, ale asi po deseti minutách se „rozjeli“ a já musela několikrát zvýšit hlas, abych je uklidnila. Chvíli dobře spolupracovali, ale potom se začali překřikovat (každý se mnou chtěl mluvit) a bavit se mezi sebou, takže už jsem na ně musela křičet. Trošku jsem se bála, co mi na to řekne paní učitelka, ale ta mi po hodině sdělila, že jsem to zvládla krásně a že se nemám bát a příště křičet ještě víc, že to v téhle třídě jinak nejde. Když bych tedy měla nějak zhodnotit své první učení, řekla bych, že mě to mile překvapilo, obě hodiny mě bavily, i když hodina se sedmáky byla lepší. Na další praxe půjdu samozřejmě se strachem, ale takovým tím oprávněným strachem, protože samozřejmě nevím, do jaké nálady přijdu a jak budou hodiny probíhat. Každopádně jsem ale nabyla dojmu, že kdybych měla v budoucnu mít alespoň jednu jedinou třídu jako jsou tito sedmáci (a vlastně i šesťáci), budu naprosto spokojená.