Hned první den praxe jsem měla za úkol opravit písemky z VZ. Dostala jsem červenou propisku (jako správná "úča") a dala se do opravování. Hned mě zarazila nejasná formulace některých otázek. I na odpovědích žáků bylo jasné, že nevěděli, jaká odpověď je vyžadována. Vzápětí jsem se ptala provázející učitelky, jak dané odpovědi hodnotit. Odpověděla mi, že chybně, nula bodů. Ke všem otázkám se postavila stejně, takže nebylo velkým překvapením, že nejčastější známkou byla 3 sem tam 4. Z výchovy ke zdraví ? Jako vážně ?! Nebylo mi vůbec příjemné hodnotit test, který sestavoval někdo jiný. Ani jsem netušila, co všechno si říkali v hodinách, jak to probrali - byl to můj první den praxe. Navíc odpovědi žáků nebyly zcela špatné. Nebo alespoň částečně byly, dle mého názoru, správné. Na spoustu otázek jsem se v průběhu opravování provázející učitelky ptala a po pár minutách jsem poznala, že ji dotazy obtěžuji. Na minulé praxi jsem mohla opravovat zelenou. Takže jsem si až tentokrát vyzkoušela kouzlo červené propisky z pozice učitelky. Sama jsem se přistihla, že jsem se z ničeho nic začala cítit hrozně důležitě, škrkala jsem, psala ta pověstná přeškrtnutá V. Zarazila jsem se a zamyslela se nad tím, co se asi bude v hlavě honit těm žákům, až dostanou takhle opravený, skoro celý červený test. Utvrdila se v tom, že rozhodně nikdy nebudu opravovat červenou. Když jsem za týden poprvé za tuto praxi učila, vyfasovala jsem 8.C - dyslektickou třídu plnou kluků. Den předem (mimochodem den, kdy jsem se dozvěděla, že budu učit) jsem z toho byla celkem nervózní. Navíc jsem ani neučila svůj předmět. Připravila jsem si hodinu trochu víc interaktivně, než jak jsem viděla učit provázející učitelku. Byla jsem zvědavá, jak na to budou kluci reagovat. Bylo to úplně v pohodě. Zapojili se, hodně se ptali (a já naštěstí vždycky věděla odpověď) .