V dnešním reflektivním deníku bych se chtěla zamyslet nad přístupem svých dvou učitelek na praxi. Jedna paní učitelka je velice energická, hodně aktivní, rychlá, všechno má dokonale připraveno a kromě výuky stíhá komentovat veškeré dění ve třídě. Připadá mi, že třída je takové její hřiště. Ona rozehraje, je šéf týmu, všichni jí zobou z ruky. Já si občas trochu připadám, že jsem rozhodčí, sama pro sebe si hodnotím, co paní učitelka dělá, jsem fascinovaná, ale občas nestíhám sledovat míč. Pokud to tak lze říct. Nevím, zda je chyba u mě, že jsem z vysoké školy zvyklá na jiný, poměrně klidnější přístup, ale připadá mi, že občas ve škole nestíhám zachycovat všechno co se děje. Tímto přístupem si paní učitelka ale skvěle udržuje pozornost. Informace mi občas připadají poměrně útržkovité, ale na děti to funguje. Druhá paní učitelka je naopak daleko klidnější, i její vystupování je méně energické, nepůsobí tak roztěkaně. Když tak přemýšlím, tenhle způsob výuky je mi z pohledu žáka daleko sympatičtější, mám čas se víc nad věcmi zamýšlet. Jenomže v praxi se mi zdá, že děti toho času k přemýšlení zneužívají a potom se v hodinách druhé paní učitelky stává, že děti víc brebentí, nesoustředí se tolik na práci a výuku, ale komunikují mezi sebou. Z mého pohledu se tedy jeví jako užitečnější systém výuky první jmenované paní učitelky. Přijde mi, že děti zaměstná natolik, že jim vůbec nedá šanci k tomu, aby se nevěnovaly učivu. Jenže vůbec nevím, jestli bych byla kdy schopná učit takovým způsobem. Rostou ve mně obavy a zabývám se při pohledu na probíhající hodinu otázkami, zda bych dokázala vést hodinu stejně energicky, promyšleně a fundovaně. Navíc se mi hrozně líbí, že obě paní učitelky dávají poznat dětem, že jsou taky pouze „normální“ lidé, že dávají najevo svou lidskou stránku. Vlastně bych chtěla něčeho podobného dosáhnout. Aby se mi podařilo namotivovat děti do takové míry, aby se mnou celou hodinu spolupracovaly. Jen zatím vůbec netuším, jak toho docílit. Jistě, někde hlavou mi běží, že v tom bude mít zase prsty kouzelné slůvko motivace. Jenže když jsem se po hodině paní učitelky ptala, jak je možné, že jsou děti tak hodné, pořád se hlásí, navzájem se nebaví, odpověděla mi, že je to dobrá třída se kterou si rozumí, že se mají rádi navzájem a vzájemně se také respektují. Jenže jak já mám vědět jakými metodami žáky namotivovala? Přišla jsem do třídy plné poslušných, ukázněných dětí, které poslouchají učitelku na slovo. Naprosto mě to fascinuje, protože já si ze své vlastní školní zkušenosti pamatuji docela jiné situace, plné neukázněnosti a nulového respektu k učiteli. Možná má paní učitelka pravdu i v tom, že dost záleží na kolektivu samotných dětí. Když se vzájemně znají a respektují se, mají to ve třídě dobře nastaveno, že se vzájemně neshazují a nebojí se před sebou navzájem vyjadřovat vlastní názory, možná i proto tak dobře fungují v interakci s paní učitelkou, která své družstvo vede k jednoznačnému cíli, a to k poznání.