Až tento semestr jsem si uvědomila, kolik zodpovědnosti přináší práce učitele. Do teď pro mě byla praxe a učení jen něco, co si musím „odklepnout“ a potom přežít zbytek semestru, ale vzhledem k tomu, že jsem přijala práci asistentky a budu učit angličtinu kluka co je v podstatě „home-schooled“, skončila mi veškerá sranda. A zjistila jsem, že se docela bojím a jsem si až moc vědomá toho, jaký dopady může mít to, že udělám něco špatně. Tu práci jsem vzala s nadšením, tehdy jsem se ani tak moc nebála, říkala jsem si, že to bude skvělá příležitost vyzkoušet něco novýho a získat praxi. A den předtím, než jsem měla jít poprvé učit, jsem zase až moc přemýšlela a vymýšlela nejrůznější scénaře. Hororový, samozřejmě. Vysvětlím mu všechno dobře? Co když to ani tak nebude chápat? Co když potom nezvládne srovnávací testy a nebude moct postoupit do šestýho ročníku kvůli mně? Co když to celý zvorám a něco mu vysvětlím úplně blbě? Co když mu dám moc informací? Co když mu dám málo informací? Co když nepoznám, kdy je unavenej a přeženu to? Co když zklamu nejen jeho, ale i jeho mámu a ředitelku, která mi tu práci nabídla? Co když mi bude chtít dát na ruku strašilku nebo gekona? (Prej má tý havěti plnej pokoj.) Když jsem ve stresu a mám z něčeho strach, většinou se na to dobře připravím. A tak jsem udělala to nejlepší, co jsem mohla a nachystala si pracovní listy zabývající se životem zvířat v přítomném čase prostém (protože Martin miluje přírodopis a nesnáší angličtinu) a vyrazila k nim domů. A půlka těch hororových scénářů se vyplnila. Opravdu jsem mi v jeden moment zamotala hlavu velkým množstvím informací a opravdu mě celou dobu skoro nechápal. A taky mi dal gekona na ruku. Ale teď už vážně. Martin je hrozně šikovnej a statečnej kluk. Bohužel mu líp než dlouhodobá paměť fuguje ta krátkodobá, což znamená, že vyžaduje hodně opakování. Navíc je dysgrafik, takže zdlouhavé vyplňování pracovních listů není úplně nejlepší forma výuky. Poprvé jsem u něj strávila celkem dvě hodiny a on mě mimořádně dobrej den a vůbec nebyl unavenej. Dělali jsme si často pauzy, prokládali učení hrama a hodně mi toho o sobě řekl. Nicméně jsem měla pocit, že moje učení se minulo účinkem. Na konci našeho doučka jsem ho poprosila, aby mi zopakoval, na co se používá přítomný čas prostý a dočkala jsem se jen odpovědi „když chceme něco říct“ což nebylo úplně to, po čem jsem toužila. Byla to ale zčásti i moje chyba, protože jsem s ním použití danýho času neprobrala tolik, jak jsem mohla, a i když jsem věděla, že má problémy se zapamatováním, vštěpovala jsem mu víc gramatiku než pravidla pro použití. Přitom kdyby si zapamatoval, proč se používá, snadněji by si pamatoval jak. Odcházela jsem se smíšenými pocity. Ty dvě hodiny utekly jako voda a byla jsem hrozně ráda, že to Martina se mnou očividně bavilo a nenudil se, i když mi na začátku tvrdil jaká je angličtina otrava. Ale už když jsem odcházela, jsem věděla, že příště se musím snažit víc. Protože když mi Martin po téměř dvou hodinách nebyl schopen říct, k čemu se používá to, o čem jsme se učili, zřejmě jsem někde udělala chybu. A vím, že chyby musí většinou někdo schytat a tentokrát to bohužel byl on, ale přesně tyhle chyby mě naučí stát se lepší učitelkou. Poprvé jsem na to šla špatně, předpokládala jsem, že už má nějaké znalosti, které neměl, a vrhla se do vysvětlování gramatiky. Měla jsem si napřed zjistit jak na tom je a nic nepředpokládat. Taky jsem měla víc zvážit formu, kterou mu učivo podám. Pracovní listy se mi sice líbily, ale byla v nich příliš mnoho věcí k dopsání, což ho snadno unavilo a zřejmě i rozptylovalo od toho, co bylo důležité. Dneska už tohle vím a věděla jsem to, i když jsem u něj byla podruhé a potřetí. A teď už Martin ví, na co jsem přítomný čas prostý používá a když ho pošťouchnu správným směrem, dokonce mi i řekne, jak se tvoří zápor, otázka i krátké odpovědi. A mám z něj fakt radost a ze sebe trošku taky.