Občas se tak stane, že studenti říkají věci, které až tak nemyslí, jen aby vyzkoušeli, jestli jim něco podobného projde. Takový test učitele. Nejde o nic neobvyklého, testují hranice, kam až můžou zajít. Když mi jednou projde nemít domácí úkol, proč bych se pak namáhal? Jde vlastně o takový pokus být co nejekonomičtější, šetří to energii ve snaze chovat se slušně. A tak to na mě zkouší někteří moji studenti. Dalo by se říct, že se jedná o ty tři samé pořád dokola. Na jednu stranu obdivuji jejich vytrvalost, ať už jim dám úkol navíc, promluvím k nim, že takhle to nejde, dám poznámku nebo se snad i ozvu rodičům, že se jejich dítě nechová zrovna ukázkově, nevzdávají to se mnou a zkouší to znovu a znovu. A přestože tu vytrvalost mám i já a jen tak je nehodlám nechat dělat si co chtějí, pořád nevím, jak je v jejich pokusech spíše preventivně zarazit. Samozřejmě jsem se s takovým chováním setkala už dřív, většinou šlo o překrývání nějakého problému, který měli doma. A vědět proč se tak chovají mi většinou pomohlo i k řešení co s tím. Největší výzvu, kterou jsem ale ještě nezdolala, jsou studenti, co doma problémy nemají, rodiče jsou normální, v některých případech i učitelé, a to dítě se tak chová „prostě jen tak“. Říkejme tomu nuda, nezájem, snaha se zviditelnit. A teď upřímně, co s takovými? Protože když dám někomu pracovní list, on mi řekne, že: „tyhle s***** dělat nebude, můžete mi dát rovnou pětku, mně je to jedno,“ a já se podívám na jeho prospěch i výchovná opatření a vidím, že sedmnáctá poznámka by moc nepomohla, opravdu nevím, co s ním. Říká se: „když to nejde po dobrém, půjde to po zlém.“ Jenže co když to po zlém nejde a ani to nechci zkoušet? Nemyslím si, že vyhrožování je to nejlepší řešení. Kolegyně mě přesvědčují o opaku a vysvětlují, že pokud je nechám bez trestu, udělají to brzy zase, musí se naučit, jak se chovat, musí vědět, že jim jen tak něco neprojde. Já tak napůl souhlasím, musí vědět, že jim to neprojde. Ale nakráčet do třídy a střílet kolem sebe poznámky jak z kulometu za každý malý prohřešek, to taky není můj styl. Je pravda, že z naivní představy, že když „já budu v pohodě“, oni „na mě taky budou v pohodě“, jsem již vystřízlivěla. Ne, někteří prostě darebáci budou, je jedno, kdo je učitel. Ale upřímně, nejvíc mě trápí, když nejsou zlí na mě, ale na sebe navzájem. Když nadávky lítají z jednoho rohu třídy zase zpátky a místo vyučovací hodiny mám kovbojskou přestřelku sprostých slov a urážek. A jak já mám, ta těch pár hodin týdně, pracovat na dobrých vztazích? Páťáci už byli na několika sezení s psychology, několik programů o komunikaci a spolupráci, vyhrožovalo se jim, že nepojedou na výlet, nic nepomohlo. A přestože práce během hodiny probíhá a všichni dělají, co mají, ta atmosféra je jednoznačně strašně nepříjemná. A tak jsem chvílemi spíš bachař než učitel a upřímně nachystat si hodinu, něco vysvětlit a odučit, to už mi problém nedělá. Neříkám, že to umím perfektně, ale není to pro mě nepředstavitelná představa. Jak být ale správným vychovatelem…. Na to připravená nejsem.