Jak moje pedagogická praxe postupuje, myslela jsem, že už mě nic nepřekvapí, že jsem na té škole relativně dlouho, že jsem seznámená se systémem a chodem školy. Avšak neustále zjišťuji, že se na svět derou věci, které člověka mohou rozhodit. V osmé třídě je chlapec s diagnostikovaným ADHD. Nemá žádnou asistentku, na druhou stranu ale musím říct, že se jeho porucha dá (alespoň zatím) docela dobře zvládat, při hodině občas vyrušuje, tak ho učitel přesadí dopředu. Čekala jsem, že bude učiteli odporovat, ale celkem beze slov si šel sednout do první lavice a dále pracoval. Bavila jsem se o něm s paní učitelkou, která říkala, že je dobré, že ho třída celkem dobře bere mezi sebe. Občas se jeho vtípkům zasměje, ale když už vyrušuje moc, že ruší při práci i své spolužáky, tak ho oni sami okřiknou, zda by toho mohl nechat. Zajímavé je, že si okřiknutí od spolužáků bere více k srdci než okřiknutí od učitele. V jiné třídě je opět chlapec, který má diagnostikované ADHD, ale podle mě tam bude ještě nějaká porucha chování, protože když srovnám ty dva chlapce, tak tento se jeví více problémový. Paní učitelka mi říkala, že jí dost často narušují hodinu jeho záchvaty křiku. Prý se postaví, začne vzadu běhat po třídě a do toho křičí. Samozřejmě není možné ho poslat za dveře na chodbu, protože by si tam mohl něco udělat. Jediným řešením je, že ho paní učitelka nechá vzadu vykřičet a vyběhat, než se uklidní. Samozřejmě, že to neuvěřitelným způsobem narušuje hodinu, občas také není možné dodržet plán hodiny. Žák opět nemá asistentku a rodiče o přeřazení do jiné školy nechtějí ani slyšet. Nejhorší je, že si rodiče neuvědomují, jak těžké to pro učitele v těchto hodinách může být. Abych ale nebyla jenom negativní, musím zmínit svoje „učitelské“ hodiny. Učila jsem zrovna v den, kdy byl Halloween. Překvapilo mě, kolik žáků přišlo oblečených v kostýmech, dokonce i někteří učitelé se převlékli. Moje provázející učitelka si to moc pochvalovala, protože říkala, že je super, že i děti z nejazykových tříd se takto mohou seberealizovat, a že mohou učitelům ukázat, že i když nemají talent zrovna na jazyky, tak mají talent na něco jiného. Bylo na nich krásně vidět, že když učitel předstíral, že se lekl masky čarodějnice, tak jako moc to toho malého žáčka potěšilo. Co se týče přímo hodiny, kterou jsem vedla, tak myslím, že se mi to povedlo. Před hodinou jsem byla celkem nervózní, aby mi nevypadla nějaká základní slovíčka, aby žáci pochopili, co po nich budu chtít. Trošku mě znervózňoval i fakt, že vzadu bude sedět moje provázející učitelka a slečna, se kterou se na praxi střídáme. Musím ale podotknout, že jakmile hodina začala, vůbec jsem nevnímala, že někdo vzadu sedí. Člověk se najednou musí soustředit na těch čtrnáct žáků, co před ním sedí v lavicích, že opravdu zapomene na to, že vzadu někdo sedí a dělá si poznámky. Měla jsem nachystaná nějaká cvičení na procvičení látky, kterou brali minulou hodinu, probrali jsme nová slovíčka a na závěr hodiny jsme si zahráli hru. Byla jsem ráda, že jsem hru zvolila na konci hodiny, protože žáci byli poté k nezastavení. Po hodině mi paní učitelka řekla, že se jí moje hodina moc líbila. Měla připomínku pouze k jediné věci, a to, abych zapracovala na hlase. Tím myslela, abych se nebála zakřičet, abych ukončila hru a dostala žáky zpět do lavic. To jsem si přesně myslela, že bude problém. Nejhorší je, že já jsem se ve své hlavě slyšela, že moc křičím a bála jsem se zvýšit hlas ještě o něco víc. Teď již vím, že je to pouze moje subjektivní myšlenka a příště se nebudu bát zvýšit hlas.