Tento týden jsou odchodila poslední hodiny mé praxe. Když se ohlédnu zpět a srovnám dva své obory, což je VV a HV, měla jsem zpočátku strach spíše z hudební výchovy. Ve výsledku si myslím, že nás z tohoto oboru zcela připravili pomocí příprav na rozezpívání v rámci didaktiky HV. Poznatky jsem využívala v hodinách. Má provádějící učitelka z HV učí také český jazyk. V těchto hodinách se snaží nabídnout dětem zábavnější formu učení. Musím se přiznat, že zpočátku jsem ji odsoudila kvůli věku. Říkala jsem si, že bude mít zastaralé metody a bude učit pouze frontálně. Opravdu mě překvapila. Díky tomu, že jsem chodila na hospitace jejího Českého jazyka, zjistila jsem, že je dobrou učitelkou. Využívá aktivity, mluví s nimi „lidsky“ a má respekt. Chtěla dětem vysvětlit co je to pojem subjektivní. Jiný učitel by možná pojem vysvětlil rovnou a nestaral se o jejich vlastní cestu k poznání tohoto pojmu. Ona však vytáhla hudební nástroje jako je bubínek, ozvučná dřívka a začala na ně hrát. V sešitech měli tabulku, do které zapisovali, co jim zvuk připomíná. Na konci této aktivity si všichni řekli co jim to připomínalo. Odpovědi byly samozřejmě odlišné – a to byl její cíl. Přivést je k cestě. Pomoct jim, aby pochopili tento pojem. Vést a pomáhat. Zní to jako krásná cesta k tomu být dobrý učitel. Vést hodinu hudební výchovy mě bavilo. Připravovala jsem spoustu aktivit, pracovních listů, rozezpívání a her na tělo. „ I děti to hrozně bavilo“ , říká má provádějící učitelka. Z těchto hodin jsem měla vždy dobrý pocit. To však nemohu říct o hodinách VV. Připravila jsem si hodinu na ilustraci. Nelíbilo se mi, jak paní učitelka vždy přišla a začala: „Dnes si děti nakreslíme dýni. Vezměte si papír. V klidu tam vzadu. Co sakra děláš?!….“ Chtěla jsem zkusit, zda je cesta, jak je na téma hodiny „navnadit“ či motivovat. Přišla jsem tedy do hodiny (8.třída) a začala příběhem. Četla jsem a všichni ve třídě byly v klidu. Možná to bylo tím, jak jsem četla (střídavě tiše, mezery, střídání rychlosti). Poslouchali a příběh je zajímal. Příběh jsem dočetla, a zeptala se, zda ví, o čem příběh byl. Každou odpověď jsem brala za správnou, i když hlavní myšlenkou bylo téma přátelství. Přišlo mi zajímavé, co vše přišlo důležité jim. Když jsme se dobrali k tématu přátelství, začali jsme diskutovat o důležitých náležitostech týkající se přátelství. Možná bych si představovala větší diskuzi – ale nemohu od nich čekat osobnější názory (přeci jen jsem byla „návštěva“). Po této diskuzi jim bylo sděleno, že si mohou vybrat z lístečků, které obsahovali různé příběhy s duchovní myšlenkou, a na ni reagovat, nebo tvořit ilustraci. Snažila jsem se o větší volnost. Dát dětem volbu. Jeden kluk, který seděl v poslední lavici, nechtěl pracovat. Šlo vidět, že odmítá jakoukoliv aktivitu i v jiných hodinách. Pověděl: „ já nic dělat nebudu. Je to blbý. “ Zeptala jsem se tedy, zda příběh, který si zvolil se mu líbí. Řekl, že ano. Znovu jsem se dotazovala, proč tedy nechce nic kreslit. „Já nevím,… Nevím co mám kreslit. A ani nechci!“ Říkám: „ Víš, snažila jsem se vám dát větší volnost. Chápu, že v hodinách vám někdy paní učitelka dá za úkol udělat dýni a nemáte na výběr. Chtěla jsem vám dát prostor. Můžeš přeci vyjádřit svůj názor na to téma. Jaký je tvůj názor? „Najednou se v něm cosi otočilo a věděl co bude malovat. Nadchlo mě to. Říkala jsem si, že takto mluvit s nimi jde. Ale zda mě to bude bavit i za … 20 let takto se s jedinci „ piplat“. Je ale důležité snažit se dívat na věci z jejich pohledu. Dát jim najevo, že je chápeme. Jsme na jejich straně. Nebojujeme. Další hodinu o týden později, jsme pokračovali v práci na ilustraci. Zase se tento kluk sekl. Nechtěl pokračovat. Snažila jsem se najít na jeho práci něco dobrého. Všimla jsem si, že všichni si dělali nákres tužkou a on jediný začal vodovkami. Řekla jsem: „Tyjo. Ty jsi maloval bez nákresu? Tak to obdivuji. A jak má ten člověk hlavu. To je zajímavé (a opravdu mě to upřímně zajímalo). A mohl by jsi dodělat tuto část obrazu? Jaká barva by se sem hodila. Co si myslíš? Asi světlá že? Aby ta super postava byla výrazná.“ Tyto hodiny s dětmi bavily, avšak jako další téma jsem zvolila muzikomalbu (6. třída). Nebylo to úplně šťastné téma… Děti mě moc neposlouchaly. Nebyli zvyklí dělat s temperami ani takové volné téma. Tempery byli všude po podlaze. Byla jsem nemocná takže při zvýšení hlasu, jsem se rozkašlala. Je třeba s dětmi pracovat po delší dobu. Navyknout si je na pravidla při malbě. Možná to bylo i tím, že jich bylo přes 30. No zvažuji, zda vůbec studovat tento obor. Po dvojhodivce tohoto, jsem se cítila, že asi umřu.