Přijde mi, že žiji ve dvou vesmírech. Jeden obsahuje matematiku – přesně stanoveno, co se má dělat, inovace se nepřijímají, musí se jet podle jasně zadaného mustru, hra je sprosté slovo i u páťáků, technologie nemají co dělat ve výuce matematiky, zajeté metody jsou jediné, které na matematiku fungují, každá moje chyba (nedůsledné upozorňování na mínus před závorkou, vyslovení termínu, který žáci neznají nebo používají, ...) je „trestána“ pohledem provázející učitelky, která mi přitom tvrdí, že chybuje každý. Dospělo to až tak daleko, že si tu nejtěžší látku celého ročníku chce odučit sama. Na jednu stranu to chápu, ale pak si říkám, že to stejně někdy budu učit sama a naučit se učit musím. Vím o svých chybách a přiznám si je. Snažím se z nich poučit, ale není to tak jednoduché. Ráda bych si vyzkoušela nějakou hodinu podle sebe. Ona je z mého pohledu výborná učitelka. Žáci opravdu ukazují na to, že jim nechybí znalosti. Vždy jsem její výklad chápala, když jsem ji jeden rok měla na matematiku. Ale … teď se na to koukám z jiného pohledu. Na násleších mi chybí dostatečná motivace, žáci sice počítají, ale často mi chybí pádný důvod, proč já bych se to sama měla učit. Říkám si, jestli by to nechtělo nějakou inovaci. Ale jak vlastně motivovat žáky pro počítání algebraických výrazů nebo rovnic? Motivovat v hodinách tohoto předmětu je nesmírně těžké. Matematika je pro ni (a celé vedení školy a většinu učitelů) předmět, který je klíčový, ale jejich metody jsou stále stejné. Ve vedení by měly být různé aprobace, nejen matematika a fyzika. Druhý vesmír je zeměpis, kde to funguje zase jinak. Důležitost předmětu na celé škole je pošlapána už samotných přístupem učitele (jediným aprobovaným), který z pěti hodin náslechů, kterých jsem byla svědkem, odučil v součtu 15 minut. Většinu času trávil pozdním příchodem do hodiny, svoji vlastní prací, třídnickými záležitostmi, hodnocením nesmyslných úkolů, které žáci dostali v minulé hodině (překreslování obrázků, odpovědi na otázky z učebnice, vyplňování pracovních listů atd.), odbíhání si vyřizování telefonátů. Samostatná práce je fajn, ale musí být dostatečně vysvětlena, takže pokud si žáci ze všeobecné cirkulace atmosféry odnesou, že teplo je nahoře a chladno dole (a jsou schopni mi pak tvrdit, že na horách je větší teplo, jak v nížinách), protože pan učitel říkal, že se mají šipky směřující dolů vybarvit modře a červeně ty, kterou jdou nahoru, tak je něco špatně. Ale když učím, mám tam volnost. Můžu si dělat, co chci. Mám volné ruce. Jaký styl výuky uznám za vhodný, můžu si vyzkoušet. Neodrazuje mě od moderních technologií, i když jim nevěří. Žáci odchází z mých hodin nadšení a já taky. Například jsem zkusila s žáky diskuzi na téma, jak člověk přetváří reliéf. Bylo super, jak se ptali, co všechno může být antropogenní tvar reliéfu. Hodinu jsem vyvrcholila zápisem, který byl v podobě pojmové mapy, na kterou koukali jak tele na nové vrata. Nebo jsem připravila QR kódy na téma osmitisícovky. A tam jsem zase odcházela trochu zklamaná. Tolik práce mi to dalo a účinek? Téměř žádný. Žáci kolikrát jen stáli u mobilu a hledali jednu odpověď na jednu otázku v křížovce 15 minut. A jejich čtenářská gramotnost? Nulová. Ale musím věřit, že když si budu žáky sama budovat, tak to bude lepší. Taky jsem si jistá svých chyb při vysvětlování, dám větší důraz na vysvětlení aktivity, projdu s nimi jeden vzorový QR kód. A taky motivace mohla být lepší. No jak je vidět, výuka může být různá. Někde to funguje lépe, někde hůře. A já se budu ještě dlouho učit poznávat, jak na to.