V tomto záznamu bych chtěl rozebrat jednu z hodin angličtiny, kterou jsem nedávno odučil. Nastínění situace: Bylo mi řečeno, že skupina, kterou budu učit, je nejslabší ze skupin, co se osmáků týče a že se na ni musí co možná nejnázorněji. V osmičkách se teď zrovna probírá téma oblečení a na mě připadlo dětem nějak podat větné konstrukce typu „it’s too (expencive)“ a „it’s not (big) enough“, které se logicky hodí k probíranému tématu. Samotný průběh hodiny: Žáky jsem nejdříve vytáhl z lavic a v zadní části třídy jsme se postavili do kruhu. Po zaznění mé věty: „Find someone who’s wearing (a checked shirt)“ měli buďto ukázat nebo se dotknout osoby, která danou věc měla na sobě. Tak jsem chtěl trochu aktivním způsobem zopakovat slovíčka z předešlých hodin. Poté jsem si na sebe navlékl pro tento účel předem vypůjčenou, mně směšně velkou koženkovou bundu, na které jsem se snažil žákům co nejreálněji demonstrovat dvě výše zmíněné konstrukce. Pak jsem místo sebe pro jistotu do bundy nechal utopit také provázející učitelku, aby vše bylo ještě názornější. Následoval poslech rozhovoru, jehož součástí samozřejmě byly ony konstrukce. Posléze si měli žáci ve trojicích rozhovor přečíst. Poté jsem na tabuli napsal obě konstrukce s tím, že žáci měli chodit k tabuli doplnit různá slova (ať už přímo z onoho článku nebo vlastní), která by se dala v daných větách použít. Cvičení ve workbooku jsme už nestihli, protože než se mi je podařilo vyburcovat, aby vůbec začali psát, tak zazvonilo. Poznatky z hodiny: Musím přiznat, že ač prý nejslabší z osmiček, s touto skupinou se mi zatím pracovalo nejlépe. Jsou sice pomalejší a člověku s mými (nulovými) zkušenostmi připadá, jako by za 45 minut nestihl skoro nic, nicméně většina maká a neremcá. Člověk si ale opravdu musí dávat pozor, jak zadává instrukce – pomalu, zřetelně, vše názorně ukázat, zkontrolovat, jestli pochopili, a popřípadě zopakovat v češtině. Po hodině mi provázející učitelka pověděla, že na děckách bylo vidět, že je minimálně úvodní aktivita bavila. Což potěší. Když měli žáci doplňovat slova na tabuli, tak se zapojila většina. Jen jedna slečna se vyloženě zdráhala. Netuším, jestli vůbec nevěděla, prostě se jí nechtělo zapojit, či se přede mnou styděla. Nutno dodat, že při téhle aktivitě mi děcka vyloženě udělaly radost. Samy totiž přišly na to, že některá slova (např. podstatná jména) se do oněch konstrukcí vůbec nehodí. V tom momentu jsem si pomyslel něco jako: „Ano, pane Bože, ano – to je přesně ono!“