Zhruba dva týdny procvičujeme v sedmé třídě druhy vedlejších vět. Paní učitelka je už z neustálého opakování unavená a tak mě poprosila, zda bych si v rámci praxe vzal pár hodin na starost. Přemýšlel jsem, jak učivo udělat zajímavější a dospěl jsem k závěru, že učivo prostě zajímavé nebude. Změnil jsem tedy alespoň formu výuky. Na začátku hodiny jsem děti rozdělil do skupin. V každé skupině byl jeden žák, o kterém jsem si jist, že učivu rozumí. Ten dostal roli vedoucího a měl za úkol, pomáhat členům skupiny. Rozdal jsem všem pracovní list, kde bylo spoustu úloh na procvičování. Zdůraznil jsem, že nejde o kvantitu, ale o kvalitu. Stihnout list vypracovat nebylo podmínkou. Šlo pouze o procvičování. Poskytl jsem žákům správné odpovědi kvůli práci s chybou. Zároveň k vyplňování mohli používat učebnice a své materiály. Telefony ne. Celá třída se do úkolu pustila. Já mohl procházet třídu, radit a povzbuzovat. Atmosféra byla moc příjemná, protože všichni byli zaměstnaní a nikdo neměl čas rušit. Na konec hodiny jsem připravil test z učiva formou internetové aplikace Kahoot. Skupiny v něm proti sobě soutěží. Nejúspěšnější skupině jsem už na začátku hodiny slíbil jedničku. Vtip byl v tom, že si žáci ve skupině postupně posílali telefon a každý musel odpovědět na jednu otázku, aniž by mu ostatní radili. To znamená, že skupina byla tak úspěšná, jak úspěšný byl její nejslabší článek. Při samostatné práci díky tomu šlo o skutečné vysvětlování, ne jen opisování správných odpovědí. Moc mě potěšilo, že ve skupině, která vyhrála byl nejslabší žák třídy, který má diagnostikované těžší formy poruch učení. Jeho odpovědi byly celkem dobré, je vidět, že látku trochu pochopil a měl jsem radost, když celou hodinu pracoval. Většinou sedí, kouká a dělá, že něco píše.