Nikdy jsem si nemyslela, že budu preferovat učení na druhém stupni. Raději učím starší žáky než mladší děti. Neustálé poznámky a dotazy mladších dětí v průběhu mého vysvětlování a snažení je vyčerpávající. Velmi často je to totiž tak, že se snažím vysvětlit nějakou novou látku, či pravidlo a žáci, zejména v prvních třídách, mě přeruší otázkou typu: „My pojedeme teď v neděli k babičce a ona bude péct husu. Peče vaše babička taky vždycky husu, když přijedete?“ Jiným příkladem je hlásení se žáka a já v domnění, že má nějaký dotaz k učivu, ho vyvolám: „Paní učitelko, příští týden půjdu k paní zubařce a tam se už konečně rozhodne, jestli budu mít ty rovnátka nebo ne. Já bych je chtěl mít, ale bojím se, že mě to bude bolet.“ Do toho začne diskuze v celé třídě, zda je lepší mít rovnátka nebo ne, apod. Tudíž jsem si postupem času uvědomila, že i když jsou děti v prvních třídách velmi roztomilé a mám je ráda, tak raději chodím učit do vyšších tříd. Nevadí mi ani pubertální vtípky, narážky, či komentáře, lépe se s nimi popasuji. Na druhou stranu, vytvořit nebo najít různé doplňkové materiály k výuce pro první třídy nebo začátečníky, je mnohem jednodušší. Asi bych to tedy shrnula tak, že příprava na hodinu pro mladší děti je snazší, zato samotné vyučování upřednostňuji u starších žáků. V deváté třídě jsem dovolila žákům používat mobilní telefony pro překlad slovíček. Mají je neustále u sebe, ať v kapsách nebo pod lavicí. Zjistila jsem, že jde celkem jednoduše poznat, jestli používají překladač a dávají pozor, či jsou na sociálních sítích. Většinou ale byli za toto povolení velmi vděční a snažili se toho nezneužívat, jelikož je to v ostatních hodinách zakázané. Později se mne jeden žák zeptal na slovíčko a já jsem si nemohla vůbec vzpomenout. Místo toho, abych začala v duchu panikařit a cítit se trapně, že něco nevím, jsem se zeptala jsem celé třídy, kdo to slovíčko vyhledá a do pár vteřin jsem už znala odpověď. Ten žák, který to zjistil jako první, se potom cítil pyšný, jako vítěz nějaké soutěže. Jsem ráda, že jsem dokázala ze zakázané věci vytěžit něco dobrého. Den ode dne byly hodiny praxe pro mě jednodušší. Klíčové bylo se pořádně na hodinu připravit. Měla jsem vždy pečlivě nastudovanou učebnici, nachystané nějaké materiály navíc, různé hry a křížovky pro rychlejší jedince, nebo pro případ, že by přestala pracovat technika. Poslechy jsem si vždy prvně zkusila pustit doma nebo v kabinetě. Jednou mi přestal fungovat CD-přehrávač těsně před poslechem. Věděla jsem, že vzadu v učebnici jsou vypsané transkripce k poslechům, tak jsem žákům sdělila, že je budu číst já. Byl to zrovna rozhovor mezi dvěma kamarády, tak jsem i střídala hloubku a barvu hlasu. Žáky to nakonec velmi bavilo a bylo to zase něco nového. Další zkušenost pro mě.