V minulém díle jste viděli… Ne, to není ideální začátek, ale navázat na předešlý zápis chci. Tam jsem se zamýšlel nad formalitou a obecně rapportem mezi vztahy žák—učitel a porovnával zkušenost z výuky dospělých se zkušenostmi s výukou na základní a střední škole. Na konci jsem si pochvaloval, jak je fajn držet se učebnice, čerpat z ní materiály a třeba užít předpřipravený lesson plan, především pro minimální čas přípravy. Od té doby jsem ale zjistil, že učebnice určitě není všelék. Je neforemná. Předpokládá, co studenty, které autoři neviděli, bude zajímat. Předpokládá, že studenti budou chodit pravidelně, a ještě k tomu včas, přičemž ani jedno u mého druhu výuky neplatí. V tomto případě je učebnice svým způsobem brzda, především proto, že studenti tu učebnici nevlastní a těžko od nich můžu očekávat dělat úkoly. Co se mi ale na hodinách metodologie v minulém semestru zalíbilo, je komunikativní přístup. Se studenty máme poslední týdny a měsíce mnohem více konverzací než dříve. Ono to samozřejmě na počátku s jejich úrovní (úplní začátečníci) nebylo zcela přirozeně realizovatelné, ale teď už to jde. A všiml jsem si, že se jejich schopnost mluvit postupně zvyšuje. Mluví „trhaně“, řekl bych, že používají „chunks“: věci, co jim utkvěly v paměti: „I am“, „I was“, „go to work“, „I don’t have“, „I have got“, a další kousky frází. Někteří studenti vyžadovali (od září asi do prosince nebo ledna) napsanou otázku i na tabuli. To, na co jsem se jich ptal, brzy zapomněli kvůli fonologické smyčce. Neuchovali si v pracovní paměti více než asi šest slov. Od asi toho ledna nebo února jim už otázky na tabuli nepíšu. Všiml jsem si, že už porozumí, na co se ptám, a rovnou odpovídají. Považuju to za jeden z milníků vývoje jejich jazykových kompetencí. A myslím, že je to i něco, co bych mohl přičíst na vrub zvýšenému množství obyčejné konverzace. Žádné „big topic“, ale otázky odpovídající jejich úrovni, a především jejím zkušenostem. Jejich každodennímu životu, někdy i tomu méně každodennímu, ale jednoduše: mít vše co nejvíc autentické, přirozené. Hodně se taky zamýšlím, jestli tento komunikativní přístup nebrzdí v některém aspektu jejich vývoj. Zlepšujeme mluvící kompetence, nebo jak je to česky, což je vlastně to, co oni potřebují, ale trochu zanedbáváme gramatiku a hodně pravopis (který pro cíl dorozumět se mluvenému slovu není úplně prioritní). A také si uvědomuju, že mi chybí zpětná vazba. Jak to vnímají oni. Jestli by se chtěli vrátit zpět ke cvičením, kdy jsme na začátku dělali poměrně rychlý pokrok v gramatice a slovní zásobě, ale mluvení tam moc nebylo. Hodně přemýšlím, co jde vylepšit a především, odkud čerpat materiály přímo pro ně. Přijde mi totiž, že mi chybí jakýsi systém. Hodně povídáme, upevňujeme tím gramatiku, ale přesto novou slovní zásobu objevujeme velice pomalu. Mám velkou snahu ušít ten kurz jejich potřebám, mám na to i unikátní prostor, který si na základní nebo střední škole nemůžu zcela dovolit, ale těžko se mi ten kurz individualizuje, abych mohl zároveň dělat i skupinové aktivity. Aby se mi z jednoho skupinového kurzu nestalo třeba šest individuálních kurzů v jednom čase a na jednom místě. Co se mi ale objevuje v hlavě při psaní tohoto deníku je, že pokud chci pokračovat v komunikativním přístupu (nebo možná jakémkoliv), potřebuju přenést alespoň část odpovědnosti za to, co se studenti učí, právě na studenty. Aby i oni přinesli téma do hodiny. Okruh, kterému by se chtěli věnovat. Protože ten okruh beru jednak za místo, na kterém se studenti naučí novou slovní zásobu, zase o kousek zlepší komunikativní dovednosti, ale také je to další příležitost, jak si „skrytě“ upevňovat vazby v gramatice, jak tvořit nové „chunks“. Možná je to ale taky přirozená fáze, když jsme přešli z jednoho stylu výuky na jiný. Prvně dostávali zpravidla dvojstranu materiálů. Bylo to hodně o gramatice. Cvičení na sestavování vět, překlad do češtiny nebo angličtiny, dole slovníček nových slov, nahoře vzorec nové gramatické konstrukce… Jednak to dostali naservírováno bez možnosti vlastně něco změnit, individualizovat si tu větu pro sebe, ale taky mi přišlo, že se jim ten způsob líbil. Nemuseli se extra připravovat, odnesli si to domů a třeba se na to podívali. Měli ale oporu. Z přirozené konverzace je těžké předem vytisknout, co si studenti odnesou domů. Mohou si ale dělat poznámky sami. A to je to přenesení odpovědnosti na ně. Za celou dobu jsem viděl jen jednoho člověka, co si přinesl i sešitek, kam si něco psal. Zbytek si přišel posedět a pokecat. A tak, když se najednou začalo v hodinách objevovat víc a víc konverzací, si odnášeli méně a méně materiálů na doma, o které by se případně mohli opřít, kdyby si to chtěli před hodinou zopakovat, projít. A ještě jim nedocvaklo, že přinést si něco s sebou je vážně dobrý nápad… Zároveň jsem si všiml, že se mi z hodin vytratilo jakési mé vlastní předsevzetí: odnést si z hodiny asi šest nových slovíček. Měla by to být nová, ale dobře procvičená v hodině. Můžu je napsat do rohu tabule nebo zvlášť na flip-chart a nechat je tam a postupně s každou hodinou připisovat. A tím by se mi možná i vyřešil problém s tou slovní zásobou. Když se snažím něco vysvětlit, prvně se ptám sebe, jestli to jde anglicky vysvětlit tak, aby tomu porozuměli. Snažím se do hodin vnášet víc a víc „all English policy“. Ale nejdůležitější mi přijde ten systém. Každý den je šance začít znovu nebo jinak, a jelikož je jdu zrovna zítra učit, zkusíme si o tom se studenty na začátku hodiny pokecat.