Před prvním dnem, kdy jsem měla nastoupit na praxi, jsem měla poměrně velké obavy. Přece jen, malotřídní škola je o něco náročnější než běžná škola o jednotlivých ročnících. Ráno jsme se já, ředitelka školy a dvě učitelky sešly v ředitelně. Všechny byly moc milé a popovídaly jsme si o tom, co mě zhruba čeká a jak to ve škole chodí. Moje provázející učitelka mi potom řekla, jací žáci jsou ve třídě, upozornila mě na dva žáky s IVP a varovala mě, že s jedním z chlapců se téměř nedá pracovat, že se nemám nechat odradit hned na začátku. Poté jsme šly do třídy, učitelka mě dětem představila, ony si mě zvědavě prohlédly a začala hodina. Třídu zde tvořili žáci 1., 3. a 5. třídy. 1. ročník měl psaní, 3. ročník měl matematiku a 5. ročník měl geometrii. Tahle kombinace mě dost překvapila a byla jsem zvědavá, jak bude učitelka postupovat a jak samotná hodina proběhne. Hned na začátku hodiny nastal problém – žák, na kterého mě učitelka upozorňovala, zjistil, že bude mít psaní a začal se vztekat a křičet, že nechce psát. V tom momentě jsem si začala říkat, že mi začíná být jasné, proč mě učitelka varovala předem. Jeho asistentka se ho snažila utišit, ale moc se jí to nedařilo. Učitelka nejprve zadala práci 3. a 5. třídě a poté se věnovala prvňákům. Zatím co 3. a 5. třída samostatně pracovala s pracovními listy a učebnicí, učitelka a asistentka seděly s prvňáky na koberci trénovaly psaní písmene I. Tady došlo k dalšímu problému – již výše zmíněný chlapec si usmyslel, že to není nic, co by ho bavilo a začal vyrušovat, otravovat spolužáky a čmárat po papíře. Učitelka i asistentka ho napomínaly a usměrňovaly, ale marně. Celá situace skončila tím, že se chlapec začal válet po zemi, mračil se a odmítal spolupracovat. Zbytek 1. třídy se přesunul do lavic a psal do písanky, chlapec byl stále na zemi. Říkala jsem si, co bych tak asi udělala na místě učitelky… Učitelka si chlapce nevšímala, věnovala se 3. a 5. třídě. Když se přesunula zpět k prvňákům, naléhala na chlapce, ať už spolupracuje. Chlapec začal brečet, že nic neumí, že to nedokáže a že neví, jak se má rozhodnout. Já už jsem jenom nevěřícně zírala a přemýšlela, jak je tohle možné. Učitelka dala chlapci 5 minut na to, aby si odpočinul a uklidnil se a potom měl jít pracovat. Nikdo si ho nevšímal a on se mezitím plazil po zemi od dveří až k oknu. Nakonec uplynulo jeho 5 minut a on se vrátil do lavice. Tam ale nevydržel dlouho, sesunul se ze židle na zem a opět začaly jeho nářky. Když ho učitelka s asistentkou přemluvily, aby vylezl a šel pracovat, vyžádal si mě ke spolupráci. To mě dost překvapilo, viděl mě poprvé v životě, ale řekla jsem si, že to zkusím. Zhruba po 20 minutách jsme zvládli dopsat všechny řádky v písance, což mě stálo poměrně hodně přemlouvání a přesvědčování o šikovnosti žáka. Potom už byl naštěstí konec hodiny. Musím říct, že po chvíli práce s tímto žákem, jsem byla poměrně dost psychicky unavená. Mám dojem, že učitelka ani asistentka si pořádně s chlapcem neví rady, což je smutné. Byla jsem opravdu příjemně překvapená, jakým způsobem může fungovat malotřídní škola. Děti plnily svou práci, nevyrušovaly a vše fungovalo, i přes rušení chlapce z 1. třídy. Myslím, že tento stav mnohdy není ani v běžné třídě. Vládla tu přátelská atmosféra a všichni se k sobě chovali hezky. Měla jsem z toho vážně dobrý pocit, a kdybych jednou měla učit na takové škole, byla bych spokojená.