V pondělí před naším posledním setkáním jsem měla ve škole na praxi dvě hodiny suplování. O jednom mém zážitku z hodiny chemie jsme se poté bavili na úterním semináři (vyzvala jsem žáka k tabuli, ale on odmítl přijít). Moje druhá suplující hodina tento den byla ve třídě 9.C v hodině matematiky. Od jejich třídní učitelky, která je učí matematiku, jsem měla předem zadanou práci, kterou žáci v hodině mají splnit. Na suplování se mnou šel jejich tělocvikář, aby mi pomohl zapsat hodinu do systému, chybějící žáky a také, aby mi pomohl ve třídě udržet kázeň. Od učitelky jsem už předem věděla, že třída dokáže být někdy velice hlučná, obzvlášť šestice holek, které sedí vzadu a dokáží být velice nepříjemné. Na druhou stranu mě povzbudila, že věří, že si s nimi zvládnu poradit. A tak jsem do toho šla. Aspoň to zkusím a uvidím, řekla jsem si. Při vstupu do třídy jsem toho hnedka zalitovala. Přestože zde na matematiku zůstává jen 20 žáků z 30 (zbytek odchází na metodu Hejného), ve třídě bylo hodně rušno, nikoho z děcek nezarazilo, že jsem do třídy se zvoněním vstoupila. Moje pocity umocňoval nepořádek ve třídě, na prázdných lavicích byl vylitý jogurt, na zemi zase rozlité a rozšlapané mléko od svačiny. Super, ještě 45 minut a už můžu jít domů, prolítlo mi hlavou. Vzápětí do třídy vstoupil tělocvikář. Atmosféra se hned změnila. Děcka si posedala a uklidnila se. Mezitím co mě představil a prohodil vtípek o matematice, která se do života hodí i prodavačce za pokladnou, všichni seděli a poslouchali. No jo, tělocvikář, se kterým je sranda, mají ho rádi. Jakmile jsem však stoupla před tabuli já, veškerá pozornost byla opět pryč. Mladá učitelka („učitelka“) suplující hodinu matematiky. Byla jsem jim úplně volná. Co jsem taky čekala. Mírně jsem zvýšila hlas, abych aspoň takto upoutala pozornost některých. Během hodiny se mnou potom spolupracovala větší polovina třídy, žáci postupně chodili počítat příklady na tabuli. Někteří si ovšem ani neotevřeli sešit. Přesto, že jsem si toho všimla, neměla jsem chuť ani sílu to řešit, a tak jsem je nechala. Dokud mlčí, tak proč ne.. Výše zmíněná šestice holek mi dala taky zabrat. K mému překvapení počítaly příklady společně se třídou, nicméně v pravidelných intervalech propukaly v hysterický smích, pokřikovaly na sebe i na spolužáky a pokud potřebovaly poradit, neměly problém pokřikovat i na mě k tabuli. Naštěstí se už blížil konec hodiny. Deset minut před zvoněním odešel tělocvikář na oběd a nechal mě se třídou samotnou. Myslela jsem si, že tam byl zbytečně, protože třída se ukázněně nechovala. Mýlila jsem se. V posledních deseti minutách jsme sotva dopočítali jeden příklad. Jediný, kdo počítal jsem byla já, slečna u tabule a dvě další holky v první lavici. Pro zbytek třídy s odchodem tělocvikáře už hodina skončila. Z třídy jsem odcházela otrávená a unavená. Věřím (spíš doufám), že pokud bych potřebovala, dokázala bych třídu víc ztišit. Bylo by to však na úkor většího tlaku z mojí strany a do toho se mi nechtělo. Už teď jsem necítila ve třídě příjemnou atmosféru. Sama si vzpomínám, jak donutit naši třídu na gymplu pracovat ve suplovaných hodinách, byl nadlidský výkon. To je taky jeden z důvodů, proč jsem z této hodiny nedělala žádné velké závěry. Na druhou stranu musím říct, že jsem se tam necítila vůbec dobře a nebavilo mě to.