Příprava na praxi pro mě byla zábavná a v podstatě nijak extra složitá. Teď jsem si ale vyzkoušela učit ne jen jednu hodinu v jednom dni, ale celých pět hodin a celý týden vkuse a zjistila jsem, jak je to najednou náročné. Nejen si nachystat přípravu na hodinu, ale zvládnout ten proces, kdy učitel musí učit několik hodin za sebou. Dělat manažera, který řídí relativně početnou skupinu žáků, musí je nějak usměrnit, zaujmout a zároveň pracovat na tom, aby si žáci z hodiny něco odnesli a byla pro ně přínosná. Netušila jsem, že pro mě v podstatě pár hodin učení bude tak vyčerpávajících a že budu každý den tak unavená. Teď už chápu, proč učitelé potřebují prázdiny, aby mohli zregenerovat své síly a být zase plnohodnotnými mentory, kteří své žáky provází při vzdělávání a poznávání. Praxe je sice fajn, člověk se může podívat, jak by mohl učit nebo čemu se naopak vyvarovat, s čím nesouhlasí. Ale ve vyučovacím procesu je realita dost odlišná od toho, co se učíme na fakultě. Na fakultě se sice naučíme nějakou teorii a probereme ideální situace, keré by mohly nastat, ale v realitě jsem zjistila, že mi je většina teorie k ničemu a že si člověk stejnak musí odučit určitou dobu, zjistit jak mu to vyhovuje a který druh učení je pro něj nejpříjemnější. Jsem za toto porovnání moc ráda, protože mi pomohlo si rozšířit obzory a vedlo k hlubšímu sebepoznání alespoň v oblasti učitelství.