Ve škole už jedeme v zajetých kolejích. Někteří praktikanti už také svou praxi ukončili, a tak je v kabinetě více prostoru. Prakticky už něco dělám v každé hodině. V dějepisu mám hotové všechny tandemy a v jedné hodině jsem učila už úplně sama. V občanské výchově jsme z nedostatku času tandem přeskočili a už jsem 2 hodiny odučila už úplně sama. Je to neuvěřitelné, jak moc mě to naplňuje, přijde mi, že mě děti berou, že je to semnou baví a že si z těch hodin i něco odnáší. Zvládám jim odpovídat na jejich dotazy, ale přiznávám, že musím být na hodinu předem připravená. Bez přípravy bych to určitě nezvládla. K šesťákům chodím na dějepis v pátek. Jsou neuvěřitelně hodní. Už jsem s nimi psala i test. Pan učitel je semnou spokojený, moc se mu líbí můj styl výuky. Vždycky tam semnou je a píše si poznámky, které semnou po hodině probírá a říká mi, co si myslí, že je fajn a naopak co by šlo ještě zlepšit. Je to první člověk na světě, který mi řekl, že bych ještě mohla zvýšit hlas. Na těch šesťácích se mi líbí, jak se dokáží zapálit pro věc a bez problémů se drží pokynů. Dneska semnou dokonce spolupracoval i ten klučina, který obvykle celou dobu jen mlčí a vypadá, že nevnímá. Stačilo se jen zeptat, na něco, co zná. U sedmáků je trochu víc zlobilů, ale když se nejede jen pouhý frontální výklad a sem tam se zařadí i něco, co neznají a zabaví je to a ukáže jim to učivo i z jiného pohledu, dokáží spolupracovat a nakloníte si je na svou stranu. Strašně mě zahřálo u srdce, že mi jeden z těch kluků sedmáků řekl, že budu dobrá učitelka, protože mám dobré nápady. A když jsem přicházela do třídy, tak se zaradovali a řekli: „Jé, paní učitelka!“ Aby ale tento zápis nezněl moc pozitivně nebo tzv. „nesmrděl samochválou“, jeden problém nebo stav mě docela tíží – paní asistentka v sedmé třídě. Jedná se o bývalou středoškolskou profesorku, která si v důchodu touto formou přivydělává. V minulé hodině jsem žákům popisovala, proč slavíme sedmnáctý listopad a jeden z žáků se mě následně zeptal, co si myslím o komunismu. Já jsem mu chtěla začít odpovídat ve stylu, můj názor ti řeknu, ale neber ho jako bernou minci, komunismus dnes s dříve se liší. Jenže jsem se k tomu ani nedostala, protože paní asistentka řekla: „Politika do školy nepatří!“ Nacházeli jsme se v hodině Ov. Na to jsem jí já opáčila: „Ale ano, já si myslím, že do školy patří.“ A ona zase, že ne. Tím byla celá ta situace ukončena, protože jsem se před dětmi neodvážila s ní vést dialog a koneckonců, jsem tam přeci jen „malý pívo“. Všechno jsem pak řekla paní třídní učitelce, která zrovna v té hodině nebyla. Zajímalo mě, jak se jí s paní asistentkou spolupracuje, protože podobných rušivých zážitků mám víc. A paní třídní mi jen řekla: „Víš, asistentů je málo, do jedné třídy jsme asistentku hledali dokonce rok a půl. Nemůžeme si stěžovat.“ A to mě strašně rozmrzelo. Přijde mi, jako by si spolu ani nikde nesedly a neřekly si společně, co budou po sobě v hodinách chtít, jak by měla vypadat jejich spolupráce a podobně. Až já budu jednou učit a budu ve třídě asistentku mít, rozhodně to udělám, budu jí brát jako plnohodnotného partnera a budeme společně spolupracovat a vzájemně se nerušit. Taky se začínám docela orientovat, všichni (praktikanti a učitelé) jsme si našli svůj rytmus, jak pracovat a vzájemně se tolerovat v tom extrémně malém prostoru celé školy. Každý pátek chodím na hodinu Ov do 7. třídy, čtvrtek trávím přípravou tandemů nebo výuky a v pátek jsem v 6. třídě přítomna v hodině dějepisu. Už mám za sebou první dvě tandemové výuky v hodině dějepisu v sedmé třídě, myslím si totiž, že samotné hospitace mi už nic nového nepřinesou. Zjistila jsem, že mě stát před třídou zcela naplňuje a těší mě každý zájem jakéhokoliv žáka. Jako první jsem před ně nastoupila s úvodem do učiva o Velké Moravě, určitě budu metodu kladení otázek a doptávání využívat častěji, protože pomocí mých otázek: proč si myslíte, co byste řekli, jak to bylo předtím, tipněte si atd., jsem navodila atmosféru příznivou pro přijímání nových informací. Už se nebojím a klidně si příště troufnu i na výklad učiva jako takový. V další hodině jsem měla také úvodní aktivitku, a to pohybovou, žáci se měli rozdělit na 2 týmy a přenést papírky s různými událostmi přes celou třídu a následně je seřadili v chronologické posloupnosti. Podle jejich reakce jsem poznala, že nic podobného ještě nezažili a bavilo je to, i přes to, že to neměli dobře. Já jsem si ve své naivitě myslela, že je to úplně normální, jednoduchá a docela stereotypní hra, jenže po jejím uskutečnění jsem si uvědomila, že tak se to jeví jen mě, protože to běžně používám ve skautu a že to prostě někdo jiný nezná. Určitě musím něco podobného zařadit ještě jednou. Abych ale nebyla zase až moc pozitivní, musím podotknout, že si začínám všímat i určitých nedostatků. Je opravdu poznat, že paní učitelka, která si mne vzala pod svá křídla, není dějepisářka. A myslím, že to vidí i děti. Někdy totiž dělá, že neslyší jejich otázky, myslím si, že je to proto, že na ně nezná odpověď. Také mi přijde, že nevyužívá veškerého potenciálu, který v sobě tyto děti mají. Děti jsou aktivní, vykřikují a mnohdy jsou to opravdu blbiny a mě moc nevyhovuje, jak na to paní učitelka reaguje. Předvádí před nimi docela obstojnou hereckou show, jak se hroutí z jejich neznalosti. Ztrácí tím strašně moc času. Já bych to zpracovala ve stylu: „Dobrý pokus, ale vymysli něco jiného.“ Ale to je prostě asi jenom věc vkusu a stylu učení. Nicméně už se těším na další hodiny, na to jak dostanu větší šanci se zapojit a taky třeba na to, že mě potká nějaký neúspěch a já si uvědomím, že moje růžové brýle jsou až moc růžové a já do nich budu muset pustit i jinou barvu.