V posledním reflektivním deníku bych ráda strávila čas nad reflektováním svých vlastních hodin, které jsem si sama připravila a sama odučila. Byl pátek 9. listopadu a já byla domluvena s mojí vedoucí učitelkou tak, že si zkusím odučit dvě hodiny angličtiny po sobě ve dvou různých třídách na druhém stupni ZŠ. Ve středu odpoledne jsem se přišla akorát domluvit na tom, jakou látku s danými žáky probrat, popř. jaké stránky z učebnice a z pracovního sešitu můžu použít pro své hodiny. Průběh dané hodiny byl čistě na mě: jak si to uspořádám, čím začnu, jaké aktivity zvolím, skupinová práce nebo práce ve dvojici, samostatná práce atd. Myslím si, že jsem se s tím poprala více než slušně co se týče osmé třídy. Nejdříve jsem měla malinko obavy, že bude pátek ráno a já budu učit teenagery, že nebudou chtít pracovat a také že nevydržím mluvit 45 minut anglicky tak, aby to dávalo smysl. Všichni přítomní mě ale velice mile překvapili. Hodinu jsem chtěla koncipovat tak, aby v první části, která měla cca 30 minut, byl čas vyhraněný na učivo, které se prostě musí probrat – nic extra zábavného, ale také nic, na co by nebyli žáci zvyklí. Panoval zde opravdu maximální klid, žádný znepokojující ruch. Požádala jsem žáky, aby doplnili slova do prázdných políček v učebnici – všichni beze slov splnili. Požádala jsem žáky, aby si ve dvojici přečetli malý článek a pak si ho navzájem shrnuli – každý věděl, co po něm chci a opět všichni splnili. Možná to zní, že se tomu až moc divím, přece jen, učitel by měl být autoritou a takto by ty hodiny měly klasicky probíhat. Typický přístup: učitel dává příkazy a žáci poslouchají. Jen mi to v tu chvíli přišlo tak zvláštní, a tak mě to potěšilo, že mě opravdu brali jako jejich učitelku, a nejen jako nějakou mladou studentku z „Pajdáku“, která si to přišla jen tak nanečisto zkusit. Samozřejmě svou roli hrála i přítomnost mé vedoucí učitelky, která danou hodnu sledovala a v případě potíží by určitě zasáhla. Tuto situaci si ovšem nedokážu vůbec představit, protože by to pro mě znamenalo, že jsem naprosto selhala, a to se učiteli, podle mě, prostě stát nesmí. Na základní škole jsme měli učitelku, která hodiny naprosto nezvládala a byla, bohužel, všem jen pro smích. Na úkor toho musela ukončit svoji profesi učitele a s několika známými založila jazykovou školu, kde vzdělává už jen dospělé. Ale to jsem odběhla od sebe … Hodina tedy probíhala podle plánu, který jsem si předem připravila a po uplynutí prvních 30 minut jsem se rozhodla, že zařadím něco navíc. Nachystala jsem si pro žáky písničku, ale ne žádnou ukázkovou (nudnou) z učebnice. Nahrála jsem si na flash disk “The Cure – Friday I’m in love“ a vytiskla jsem jim i text, kde samozřejmě chyběla některá slova, která se měla doplnit. Na druhou stranu papíru jsem natiskla i český překlad, kdyby náhodou. A co oni na to? Musím říct, že perfektní! Byl to opravdový úspěch. To jsem vůbec nečekala. Písničku jsem musela pouštět i dvakrát, jak je to bavilo a co mě nejvíce překvapilo, že dokonce všichni zpívali (i má vedoucí učitelka)! Cítila jsem z nich, že je to příjemná změna oproti hodinám, které mají klasicky. Sama paní učitelka mi po hodině sdělila, že byli rádi za malé zpestření, protože ona si takové aktivity většinou nepřipravuje. Pokud bych to měla nějak shrnout, tato praxe na škole mi dala mnohem ale mnohem víc než celé tři roky studování teoretických poznatků během mého bakalářského studia. Náslechy jsou opravdu důležité, ale člověk si to musí zkusit, jaké to je vést celou vyučovací hodinu sám, a ještě k tomu mluvit celou dobu anglicky a nedat na sobě znát jakoukoli nervozitu či slabost. Samozřejmě, že jsem občas řekla nějakou tu chybu, nejsem robot. Co je ale pro mě důležité je to, že každý rozuměl mému zadání. Tahle hodina mě opravdu utvrdila v tom, že chci učit. Když jsem přišla na vysokou školu, mým snem bylo učit na střední škole. Ovšem nyní zjišťuji, že ta základní škola má také něco do sebe a opravdu mě to baví.