Dnešní téma bylo nejnudnější téma, které si z výtvarné výchovy ze základní školy pamatuji, a to „nakresli velký státní znak“. Tato výuka navazovala na výuku vlastivědy, kde se probírala výročí republiky atd. Na začátku hodiny si děti opět sedly do kruhu na koberec a zopakovaly si krátce historii z minulé hodiny. Paní učitelka s motivací vysvětlila, co náš státní znak znamená a co symbolizuje. Mluvila o hrdosti, vlastenectví, stém výročí republiky a čeho bychom si měli vážit na naší zemi a nás samotných. Najednou, když děti věděly, proč to dělají, začaly se těšit a opravdu s chutí se pustily do překreslování znaku, který bude součástí jejich většího projetu „kalendáře“ a tento konkrétní kalendářní list bude říjnový. Děti s paní učitelkou pořádně prozkoumaly jak tvar znaku, tak i lvy a orlice. Aby si děti všimly postoje lva, všechny vstaly a s paní učitelkou ho vtipně napodobovaly. Myslím, že paní učitelka nic neví o výtvarných etudách a živých sochách, ale intuitivně a akčně se snažila přiblížit dětem za pomocí zážitku tak, aspoň tedy pro mne, nudné téma. A aby nebylo málo tohoto výjimečného přístupu, jedna dívka začala zpívat básničku o Moravě, kterou se naučily před pár dny a postupně se k ní přidávaly další, až celá třída kreslila a zpívala. Byla jsem z toho velice ohromena. Upřímně si myslím, že je to vše právě díky kvalitnímu pedagogovi. Je zajímavé celou třídu pozorovat, jak funguje a pracuje, včetně paní učitelky. Je to sehraný tým, který se navzájem podporuje a spolupracuje, což jsem myslela, že je na základních školách nemožné. Ale jak říká sama paní učitelka: „Šikovné děti, šikovná paní učitelka. Hloupé děti, hloupá paní učitelka.“ Aby to také celé neznělo jako naprostá idyla ze začátku, kdy paní učitelka povídala a přibližovala téma, které je ten den čekalo, jeden klučina stále vyrušoval. Nedokázal se zklidnit ani po třetím napomenutí. Paní učitelka kloučkovi řekla, že ji to mrzí, že se takhle chová a nedá si říct a poslala ho, stoupnout si do kouta. Nejdříve jsem si říkala, že to snad ne, ale po pár minutách klučinu pozvala zpět do kroužku. Nikdo nic nerozmazával, k jeho chování se nikdo nevracel. Klučina dobře věděl, proč se tak stalo a do konce výuky už byl klidný a snaživý. Sama bych však asi žáka do kouta neposlala. Po výuce za mnou paní učitelka zašla s tím, že ví, že to není příliš pedagogický postup, ale že to je jediný způsob, který na něj působí. Tak proč ne?