Tento týden jsem skončila svůj několikaměsíční pobyt ve škole. Myslím, že mi bude ještě pár dní trvat, než si na to zvyknu, protože za tu dobu se učení stalo obrovskou součástí mého života. Mám z toho hodně smíšené pocity – na jednu stranu jsem ráda, že je konec, protože už toho na mě bylo strašně moc, snažila jsem se žonglovat, co šlo, ale nakonec jsem všechno dělala napůl a do toho byla unavená a naštvaná. Na druhou stranu jsem si na děcka strašně zvykla, zvlášť na ty starší, se kterými se mi podařilo navázat super vztah, a myslím, že jsme si ty hodiny užívali (téměř) všichni. Nejsem si jistá, čím to bylo, ale zřejmě měl vliv ten menší věkový rozdíl a možnost se víc kreativně vyřádit na různých aktivitách, každopádně mě hodně potěšilo, když mi poslední hodinu řekli, že jsem byla super a že jim budu chybět, protože jsem si to stejné myslela o nich. Letošní praxe mi toho dala strašně moc. Zaprvé jsem si vyzkoušela, jaké to je fungovat jako opravdový učitel s opravdovými žáky, dlouhodobě si pro ně připravovat učivo, vysvětlit a pomoct jim pochopit látku, procvičovat, testovat a zařadit ji aktivně do výuky, aby viděli, že to, co se učíme, má smysl a v angličtině se opravdu používá. Kromě toho mi to dalo možnost zjistit, co mě na učení baví, a jestli se vůbec profesně vydávám správným směrem. Odpověď na první otázku mě samotnou hodně překvapila, protože mě učení baví mnohem víc, než jsem původně čekala. Nikdy bych neřekla, kolik času budu schopná strávit nad přípravou materiálů a jak ráda budu vymýšlet nové a nové cesty, jak v hodinách pracovat. Ale i když mě ta práce hodně bavila, nejsem stoprocentně přesvědčená, že bych ji dokázala dělat dlouhodobě. Co mě odrazuje je hlavně ta obrovská psychická i fyzická náročnost – přípravu jsem každý dělala pozdě do noci a vstávala extrémně brzo, takže jsem byla permanentně vyčerpaná. Plno lidí mi říká, že to takto chodí jen na začátku, že pak už má učitel věci nachystané z dřívějška a příprava nezabírá tolik času. Ale není to na druhou stranu škoda? Že si jednou nachystá aktivitu a pak ji používá několik let pro všechny třídy? Že stráví většinu profesního života učením těch samých věcí stejným způsobem? Často i podle jedné a té samé učebnice? Tuto časovou náročnost zatím vidím jako tu největší nevýhodu, protože si učitel „tahá“ všude práci s sebou, neodchází ve tři hodiny s tím, že do dalšího dne má padla, ale práce mu vlastně nikdy nekončí. Mně se o ní dokonce skoro každý večer i zdá a asi ještě chvíli bude. Poslední věcí, kterou si uvědomuji čím dál tím víc, je to, že tíhnu ke starším žákům, možná středoškolákům nebo i výš. Malé děti jsou fajn, v hodinách jsou velmi aktivní a učení je baví, ale u starších si toho můžu dovolit víc, a hlavně bych se mohla zaměřit kromě jazyka i na historii a literaturu, které mi celou dobu hrozně chyběly, protože na ně na základních školách nezbývá prakticky žádný čas. Čas je totiž, jak jsem zjistila, nedostatkovým zbožím – 45 minut je naprosto nedostačující pro jazyky, pokud se má v hodině něco udělat. Pro děcka by bylo asi těžké udržet při dvouhodinovce pozornost, ale s přestávkami by se daly vymyslet nějaké propracovanější projekty, procvičování konverzace a další aktivity. Mým jakýmsi závěrem celé mé dosavadní praxe je to, že bych si hrozně ráda vyzkoušela učit na střední škole. Pokud ta práce bude stejně nebo ještě víc náročná, než jsem zatím měla šanci poznat, zřejmě si ještě budu muset rozmyslet, jestli na učitelskou dráhu nastoupit. Na druhou stranu by byla škoda přijít o plno výborných zážitků a zkušeností, o kterých vím, že je nikde jinde nezískám.