Nejvýraznějším zážitkem za poslední dva týdny praxe byly hovorové hodiny a hospitace pane ředitele a jedné z vyučujících z naší fakulty na mých hodinách. Jak se toho teď děje strašně moc, nějak jsem hovorové hodiny co se týče přípravy neřešila, spíš jsem to vnímala jako extra čas, který musí ve škole strávit, že přijdu pozdě domů, budu unavená a nebudu stíhat přípravy na další den. Pak jsem si uvědomila, že učím jen dvě skupinky, což je zhruba 30 dětí a rodičů za mnou asi moc nepřijde, takže si přípravy udělám v průběhu rodičovských schůzek. Jak jsem tam další den seděla a rodiče začali chodit a já jsem začala poslouchat, co moji kolegové říkají a jak jsou připravení, začala jsem strašně stresovat, že jsem to totálně podcenila a že jestli za mnou někdo přijde, tak to bude totální propadák. Hned jsem začala dohledávat složky dětí, abych si utřídila, kdo má jaké doporučení z poradny, abych měla připravené argumenty, kdyby na mě rodiče přišli třeba s tím, že jejich syn je dyslektik a moje hodnocení testů to nezohledňuje atd.. Začala jsem vymýšlet hororové scénáře a z mojí vyplašenosti mě vytrhla až jedna maminka, která se přišla optat na svého syna. Díkybohu jsem ze sebe vybreptala nějaký komentář jeho práce v hodině a bylo hotovo. Takže ve výsledku to dopadlo dobře, přišli za mnou jenom dva rodiče, ale až v budoucnu budu regulérní full time učitelka, tak příprava bude muset být pečlivější, ostatní kolegové se skoro nezastavili a řešili i závažnější problémy. Co se týče hospitace, pan ředitel se mi oznámil dva dny dopředu, takže na přípravu jsem měla času dost. Musím říct, že jsem strašně ráda, že máme opravdu prakticky laděný předmět didaktika, ze kterého přetavuju znalosti ihned do praxe a strašně mi to ty učitelské začátky ulehčuje. Takže jsem vypracovala poměrně v pohodě plán hodiny, ke všem aktivitám jsem připsala odhadovaný čas, několikrát jsem třídu během hodiny zvedla z lavic, část hodiny jsme měli i nefrontální výuku a všechno proběhlo strašně hladce, což jsem vůbec nečekala, jelikož to byla hodina se sedmáky, kteří jsou fakt divocí. No, jak jsou divocí, tak jsou taky vystrašení z pana ředitele, a celou hodinu byli jako vyměnění. Takhle příjemnou hodinu jsem s nimi ještě nezažila. Pohoda z mé i jejich strany pak přispěla k tomu, že mě pan ředitel za výkon pochválil a jediná výtka byla kvůli tomu, že jsem během hodiny nepoužila projektor. Další týden se na mě přišla podívat jedna z našich vyučujících na fakultě. Tentokrát jsem učila deváťáky se kterými jsem trochu pozadu. Na tuto hodinu zrovna vyšlo vysvětlování nové látky, což se mi před naší vyučující moc nechtělo.. ale jinak to nešlo. Děcka to ale vzali sportovně, byli aktivní a hrozně mi s tou hodinou pomohli, takže vyučující byla ve výsledku spokojená a chválila. Poslední dva týdny mě tedy strašně naboostovaly energií a chtíčem učit, pochvala z řad těch, kteří se profesi už nějakou dobu věnují je strašně příjemná. Ačkoli obě hodiny mohly být zvládnuté ještě líp, předpokládám, že jsem byla hodnocena jako začátečník a v této době je strašně důležité chválit, aby si člověk začal věřit a nerozhodl se náhodou učitelskou profesi pověsit na hřebík…