V rámci praxe jsem se dostala jako pedagogický dozor na další výlet. V rámci projektu „Škola pro udržitelný rozvoj“ jsem jela se sedmáky na výlet. Byla to velmi zajímavá zkušenost. Je zajímavé, jak se děti chovají úplně jinak na výletě a ve škole. Překvapilo mě, že jsem si poměrně velmi rychle zapamatovala jména úplně všech, i těch, které jsem ještě tolik neznala. Moc se mi líbily hry a aktivity, které pro žáky měly lektorky připravené ke stmelení kolektivu. Bylo vidět, že v průběhu se v kolektivních činnost zlepšovali. Na začátku se úplně jako jeden tým nechovali. Celkový program se mi moc líbil, akorát byl pro žáky velmi náročný, bylo vidět, že jsou již hodně unavení. Jelikož jsou to ale děti, tak k večeru našli někde nějaký záložní zdroj energie a samozřejmě na pokojích úplný klid nebyl. K našemu milému překvapení ale nikdo nevycházel z pokojů a nechodil po budově, ani jsme nikoho nepřistihli, jak by se snažil dostat do jiného pokoje. Podařilo se mi dokonce pobyt proložit chvilkou matematiky. Většina žáků z toho nebyla úplně nadšená. Zejména proto, že jsem jim tím ubrala část z jejich osobního volna, ale na druhou stranu udělali něco užitečného a tím pádem se tolik nenudili a nezlobili. Dokonce část z nich měla obrovskou radost z dobře odvedené práce a byli nadšení z toho, kolik toho zvládli udělat. Nakonec jsem je alespoň odměnila čokoládou, čímž jsem si další část z nich opět usmířila. Povídala jsem si s paní učitelkou, jak to takhle vůbec funguje, když jede s dětmi na výlet. Dozvěděla jsem se, že zaplacené to nedostává, že vlastně všichni učitelé jezdí takto s dětmi i v rámci svého volného času. Myslím si, že to je o důvod víc, aby si toho děti mnohem více vážily a možná by se potom snažily být méně problémové. Každopádně i přes to, mně to hrozně bavilo a opět jsem se utvrdila v tom, že se opravdu chci stát učitelkou, i když to není vždy tak jednoduché.