Byla jsem před začátkem praxe zvědavá jak se budou jednotlivé praxe lišit. Jaký bude rozdíl mezi základní školou v menším městě a školou v Brně. Jestli bude přístup učitelů odlišný a jaké budou rozdíly znalostí žáků. Ale nejvíc jak se budu cítit ve škole, kde mě nikdo nezná a já nikdy neviděla před tím provázející učitele? Jak mě budou brát? Budou mi pomáhat nebo naopak mě v tom nechají „vykoupat“? Svoji první praxi jsem totiž absolvovala na své bývalé základní škole, kde jsem prožila super roky a ráda se tam vracím. I díky tomu jsem byla na minulé praxi spokojená a vše bylo fajn. První dojem? Provázející paní učitelka na němčině byla hned od prvního setkání na mě velmi milá, ptala se mě na mé studium, výjezdy do zahraničí a další zkušenosti. Tak jsem vše pověděla. Ihned mi nabídla tykání, ze kterého jsem byla prvně nervózní, ale v průběhu praxe to bylo fajn. Jak to? Asi jsem si i trochu připadala ne jako studentka na praxi, ale spíže jako již vystudovaná paní učitelka. Tedy můj první dojem? Moc milá paní. Ale co v hodině? Do třídy vešla velmi rázně a s velkým důrazem pronesla: „Steht auf! Guten Morgen! Setzt euch!“ Musím říct, že mi to trochu připomnělo němčinu, ze které si většina lidí dělá legraci a často se spojuje s nejmenovanou skupinou lidí z doby druhé světové války. Mě posadila do první lavice. V této hodině jsem měla jen náslech, tak jsem se nijak nezapojovala. Přesto musím říct, že chvilkama jsem se bála, že mě vyvolá a já nebudu nic vědět. Úplně jsem se vžila do žáků a seděla bez hnutí a ani jsem nedutala, když paní učitelka chodila rázně před tabulí. A jen jsem si v duchu říkala, jen ať mě nevyvolá. Další hodinu měli žáci šestého ročníku psát test na slovíčka. Ještě před testem se jedna holčička rozbrečela a byla úplně vystresovaná a další po testu vůbec neopověděla na otázku. Ihned jsem si uvědomila, že bych to takhle nechtěla. Nechtěla bych, aby se mě žáci báli. Ale mluvil někdo ve třídě? No to ne, úplně minimálně. Ve třídě byl většinou úplně ticho, člověk by slyšel spadnout špendlík. I když jsem poté sama učila, tak bylo fajn, že jsem nemusela někoho neustále napomínat, aby se utišil. Mohla jsem vše vysvětlit a neřešit ještě kázeň. Ale za jakou cenu? Že mi skoro nikdo nechtěl odpověď na otázku a když jsem je vyzvala k tabuli, tak se tvářili jak kdybych jim chtěla něco udělat. Co je tedy lepší? Klid a strach nebo větší hluk a ochota spolupracovat? Já osobně bych byla pro to druhé, protože si myslím, že největší odměnou učitele, je vidět, že to žáky baví a něco se naučili. Ale ne proto, že musí, ale proto, že chtějí.