Tento týden jsem učila němčinu v osmé třídě a musím říct, že tak hrobové ticho jsem za celý měsíc na praxích snad neslyšela, tam by člověk uslyšel spadnout i lžičku. Avšak musím říct, že to nebylo tím, že bych měla nějakou velkou autoritu nebo by se mě báli, ale tím, že tato třída celkově je velmi tichá a pracovitá, což mě překvapuje, protože ostatní třídy nějak moc (spolu)pracovat nechtějí. Celkově to byla moje asi druhá hodina, kdy jsem musela učit a musím říct, že jsem byla pěkně nervózní a pěkně nejistá v „kramflecích“, ale myslím, že to je běžné. Z čeho jsem byla překvapená je, že když jsem se dětí na rozmluvení ptala na běžné otázky – jak se jmenuješ, kde bydlíš, jaký máš rád sport, co děláš rád atp. tak na mě koukali, jak kdyby to nikdy neslyšeli nebo to minimálně zapomněli, takže nám to zabralo podstatně hodně času, protože jsem samozřejmě chtěla, aby mi všichni správně odpovídali a ono pořád nic. Avšak mojí nejoblíbenější činností na škole je opravování všech možných sešitů, testů, pracovních listů, daltonů apod. Protože občas si tam člověk přečte věci, které by ho ani nenapadly, že jsou třeba osmáci nebo deváťáci schopní vymyslet. A to by jeden řekl, že už mají něco znát a vědět. Další příhoda je, a to se asi budu opakovat s reflektivním deníkem 1, že mě neustále překvapuje, jak mohou být „normální“ žáci spojeni s žáky, kteří mají nějakou poruchu. Protože když jsme s paní učitelkou byly v sedmé třídě, tak paní učitelka chtěla procvičit hodiny na test, který budou psát příští hodinu, takže diktovala hodiny a žáci museli digitálně zapisovat do sešitu a pak si to kontrolovali. V této třídě jsou asi dva nebo tři děti s nějako poruchou, samozřejmě je ve třídě asistentka (ta je ostatně už snad v každé třídě), ale pochopitelně tři děti nemůže zvládat, tak jsem měla za úkol, ty hodiny s jedním tímto chlapcem udělat – nadiktovat mu je a vysvětlit. Tuto deseti minutovou práci jsme dělali 40 minut, a ani po celé hodině nebyl schopný mi nic sám říct nebo napsat, protože neumí napočítat ani do pěti, kdežto ostatní počítají třeba už do sta. A tak je to se vším, chlapec nemá žádné pomůcky, nic neumí, protože učitel se mu samozřejmě nemůže v hodině věnovat, tak jak tyto děti potřebují. Proto si myslím, že i pro ty děti to musí být depresivní, musí jim to snižovat sebevědomí, protože nikdy za nic nemohou být pochváleni nebo nemají třeba lepší známky než čtyřky a ostatní děti z nich mají třeba srandu. Kdyby tyto děti chodily do zvláštní školy, jak to bylo dříve, tam by se jim učitelé věnovali, tak jak oni potřebují a jak si zaslouží, kdežto na normální škole se to nedá. A i ti učitelé z toho nemají radost.