Na dalších hodinách jsem se čím dál víc spolupracovala s paní učitelkou. Procházela jsem s ní třídu a snažila se radit žákům, kteří nevěděli, jak třeba narýsovat zadaný úkol apod. Rovněž jsem se je snažila podporovat v tom, co dělají. Ve středu jsem dostala možnost sama vyučovat třídu. Tématem hodiny byly dvojice úhlů (vrcholové, vedlejší, souhlasné a střídavé). Snažila jsem se využít poznatků z praxe – zkusila jsem učit podobně jako paní učitelka. Děti zkusit navést na dané názvy a vlastnosti těchto úhlů a nenadiktovat jim to pouze jak to leží a běží. Třída skvěle spolupracovala, žáci mě v tom nenechali. Mimo holek se zapojili i někteří kluci, což mě mile překvapilo. Paní učitelka se mnou byla ve třídě, a když jsem se dostala do úzkých, pomohla mi. Například u jednoho cvičení v učebnici jsem si nebyla jistá, jak žákům vyvrátit jejich argumenty a zavolala jsem o pomoc. Nakonec jsem se žákům omluvila, že bohužel nevím vše. Ke konci hodiny, během určování střídavých úhlů jsem se zamotala do označování úhlů. Někteří žáci, z toho měli trochu guláš. Byla jsem z té chyby nervózní a nevěděla jsem, jak z toho ven. V tom mi ale přiběhla na pomoc paní učitelka, která žákům připomněla, že přece nezáleží na tom, jak si dané úhly pojmenuju. Hlavní je, aby splňovaly podmínky, které mají. V tuhle chvíli už jsem nechtěla nic jiného, než aby zazvonilo. Mé přání bylo vyslyšeno, zvoní! Paní učitelka za mnou přišla před třídu a vysvětlila žákům, že není snadné se jen tak postavit před celou třídu žáků a snažit se ji něco naučit. Pochválila mě, že jsem měla tolik odvahy a zkusila si to a vyzvala žáky, aby mi zatleskali. Já jim moc poděkovala za to, jak byli celou hodinu ukáznění a že se mnou tak skvěle spolupracovali a zároveň jsem se jim omluvila za chyby, které během hodiny nastaly. Zahlédla jsem ze zadních lavic chápavé pokývání hlavou. S paní učitelkou jsme se po hodině bavily o tom, jaké poznatky z té hodiny získala ona sama. Říkala mi, že je velmi důležité procházet během hodiny třídu a kontrolovat žáky, jak pracují. Zjistila totiž, že jeden z žáků rýsuje propiskou, druhý že vůbec nepíše, nebo že jedna žačka už 3. hodinu nemá sešit. Já se jí svěřila, že jsem největší problém měla s tím - že jsem nevěděla, jak se všichni žáci jmenují. Někde v hlavě jsem to měla, ale v tu danou chvíli jsem si vzpomněla jen na jediné jméno. Je velmi důležité znát jména žáků. Bylo mi hodně nepříjemné vyvolávat je pokývnutím hlavou se slovy „ano, prosím“. Věřím, že to mohlo být nepříjemné i žákům – tvoří to velkou bariéru v komunikaci. Paní učitelka mi navrhla, že děti příště mohou mít jmenovky. Na další hodině praxe (druhého oboru) jsem se setkala s tím, že paní učitelka taky neznala jména všech žáků. Ta jim to ale na začátku hodiny řekla a poprosila je, aby jí jméno nejprve zopakovali a pak řekli svou odpověď. Škoda, že jsem tuto hodinu neměla před matematikou.