Po prvním úvodním setkání s paní zástupkyní jsem ze svého výběru školy byla zcela nadšená a pořád jsem, ale musím říct, že po vyprávění paní zástupkyně jsem měla pocit, že ve škole se na žáky vůbec nekřičí, všichni jsou hodní a snaží se, jelikož většina sportuje a trenéři jim kontrolují žákovské, navíc je škola jen do 7. třídy. Tato bublina praskla asi o hodinu později, kdy jsem šla poprvé na náslech do hodiny češtiny. Už při vstupu do hodiny, která se konala v 7. třídě, musela paní učitelka zvýšit hlas, aby žáky uklidnila. Již předem nás paní učitelka varovala, že je to třída, kde nemá cenu se snažit si připravovat nějaké extra aktivity, protože se to tam nesetká s příliš pozitivním přijetím. Když jsem třídu chvíli pozorovala, rychle jsem pochopila, o jakých rušivých elementech mluvila, jedná se především o kluky ve třídě, zvláště o jednoho, který se neustále houpe na židli, na něco se vyptává, ale většinou se jedná o zcela zbytečné otázky a jen jimi na sebe strhává pozornost. Když jsem tak v hodině seděla, přemýšlela jsem, zda by se přece jen nenašla aktivita, která by je zaujala a nahradila by na chvíli cvičení z učebnice. Zároveň chápu, že paní učitelka je zná lépe a ví, co je pro výuku u nich nejlepší. Avšak občas mě i napadne, zda ji za roky praxe a setkávání se s podobnými kolektivy trochu neopustila motivace, což mě vede k otázce, jak já budu třeba za 10 let k výuce přistupovat a jak je vůbec možné udržet si motivaci a nadšení do práce. Nerada bych se stala demotivovaným vyhořelým pedagogem, ale občas jistou demotivaci pociťuji už teď. To ve mně zcela přirozeně vyvolává otázku, zda se učení skutečně chci věnovat. Další den jsem došla do školy na náslechy do češtiny, ale paní učitelka náhle kvůli jiným praktikantům změnila češtinu na hodinu angličtiny. Ve třídě to oznámila překvapeným žákům ještě s tím, že píší přepadový test. Test byl na minulé časy u pravidelných a nepravidelných sloves, dle mého soudu nic zas tak těžkého, o to víc mě překvapilo, co následovalo. Asi pět holek ze třídy u testu začalo brečet, tak je paní učitelka začala obcházet, uklidňovat je a popřípadě jim i poradila. Když jsem tam tak seděla, tak mi žáků bylo líto, jelikož to pro ně musel být šok, že mají najednou hodinu angličtiny a ještě píší test. Nemyslím si, že bylo vhodné dát jim test v této situaci, když bych takto neočekávaně prohodila hodiny, raději bych s nimi probírala nebo dělala nějaké aktivity. Dnes jsem se přesvědčila, že některé hodiny umí být zcela demotivující, naproti tomu jsou takové, kdy máte pocit, že to má smysl. Byla jsem na náslechu v němčině v 7. třídě, kdy většinou mám z těch hodin pocit, že přes veškerou snahu paní učitelky, je skoro nemožné žáky něco naučit. Když jsem pak opravovala mnou připravený test, zjistila jsem, že zas tak zlé to nebude, ale mohlo by to být lepší. Od té doby se mi často vrací myšlenka na to, jak by se dalo učení němčiny uchopit ještě lépe, ale do reality mě potom vrací chování žáku a uvažuji nad tím, jestli by vůbec mělo cenu se na něco takového plýtvat energii, avšak říkám si, že když to aspoň jednou někdy nezkusím, tak to nezjistím. Na druhou stranu jsem zažila zcela jinou zkušenost, kdy jsem měla možnost odučit kroužek německého jazyka, který navštěvují žáci 3. – 5. třídy, kdy žáčci byli zvídaví, snažili se zapamatovat si nová slovíčka, do všech aktivit se zapojovali s nadšením. Po této zkušenosti jsem odcházela ze školy z přesvědčením, že být učitelkou bude super. Zároveň mě napadla úvaha, co vlastně způsobí, že se z takto motivovaných žáků o rok či dva později stanou žáci téměř nemotivovaní. Stane se to nástupem puberty? Zapříčiní to nějaký učitel? Nebo jsem jen na kroužku viděla žáky, kteří patří ve třídě k těm lepším a motivovaní budou i za ony dva roky?