Tak mám za sebou první odučenou hodinu. Fakt jsem to zmákla! Je pravda, že mi učitelka schválně dala nejprve tu hodnější třídu, takže bylo jasný, že to půjde snáz než s těma osmákama, ale i tak. Ten pocit uspokojení je prostě boží. Hned od začátku jsem nasadila přátelský vztah. Žáci si napsali svá jména na kartičky, abych je mohla přímo oslovovat. Myslím, že když řeknu: „Gabi, teď jsi na řadě ty“, tak to zní mnohem líp než na někoho pokřikovat nebo neustálé ukazovat. Celkově byli žáci spíš aktivní a fakt ta hodina probíhala, řekla bych, vcelku dobře. Problém ale nastal, když jsme projeli všechno, co jsem si nachystala a na hodinkách mi zbývalo ještě minimálně 15 minut do zvonění. To je peklo. Nesnáším tyhle situace a rychlý improvizace (na kurzech v jazykovce se mi to taky dost často stává). Naštěstí se mi podařilo ten čas nějak vyplnit, ale je to vždycky celkem honička. Co jsem si pak zpětně uvědomovala, bylo, že jsem v té třídě mohla mít větší klid. Není to tak, že by ti žáci zlobili, ale jak jim dáte trochu prostoru a nevěnujete se jim, tak tu příležitost hned využijí k bavení, posílání psaníček a tak. Vždycky, když jsem v té třídě seděla a jen pozorovala, tak jsem si říkala, že to ta učitelka přece musí vidět, tak proč je nechá nebo víc neokřikne. Když jsem tam teď ale byla já v té roli učitelky, tak strašně jsem se soustředila, aby to, co říkám a dělám, mělo smysl a odpovídalo tomu, jak jsem si to naplánovala, že jsem někdy zapomněla „kontrolovat" žáky, co vlastně oni dělají. Na tomhle budu muset ještě zapracovat a taky na tom času. Přijde mi, že všechno udělám strašně rychle, protože chci mít pocit té produktivní výuky a s ničím se nezdržovat, jenže pak dochází k tomu, že mi zbývá moc času nebo k tomu, že to ti žáci třeba nestihnout ani pochopit. Musím prostě ZPOMALIT.