Na poslední hodině, kterou jsem navštívila při dějepisné praxi, jsem zažila zajímavou situaci. V této třídě jsem byla poprvé, ale ihned mě zaujal v poslední lavici kluk, který byl celou hodinu trochu mimo. Paní učitelka ho občas napomínala, jmenoval se Štěpán. Měla jsem z něj takový trochu divný pocit. Polehával totiž na židlích a já si říkala, proboha co to je? Jak si něco takového může dovolit. Dost často na sebe upozorňoval, konverzoval s učitelkou, občas měl nevhodné poznámky. Paní učitelka je někdy ignorovala, někdy je nějak okomentovala nebo Štěpána uzemnila. Hlavou mi proudila řada myšlenek. Co je to zač? Jak to, že je paní učitelka tak klidná? Co mě hodně zaujalo, bylo, že vůbec nedával pozor na výklad, ale když o sobě učitelka řekla něco interního, něco o své osobě, co se týkalo jejího soukromí, okamžitě na to reagoval a zajímal se o ni. To mi připadalo zvláštní samo o sobě. Na učivo týkající se fašismu vůbec nereagoval, vůbec se nezapojoval do komunikace třídy. Komunikoval pouze s učitelkou a to mimo téma. Byla jsem z toho trochu vyjevená, nevěděla jsem, co si mám o takovém chování myslet, a trochu mě to rozladilo. Paní učitelka si totiž vždycky ví rady, ne že by to se Štěpánem bylo jinak, když měl nevhodnou poznámku, tak ho uzemnila, ovšem dařilo se mu občas stáčet konverzaci jiným směrem a narušoval tím, podle mého názoru záměrně hodinu. Vůbec nevím, jak bych v takové situaci zareagovala já. Dokázala bych zůstat tak klidná? Napadla by mě nějaká odpověď na jeho hloupé otázky, které by ho uzemnily? Proč tolik jevil zájem o osobní informace učitelky? Po hodině mi paní učitelka říkala, že Štěpán trpí poruchou chování. Některé učitelky s ním prý zažívají dočista „peklo“, ale s ní ještě poměrně dobře komunikuje. Tím se mi odkrylo Štěpánovo podivné chování a už jsem mu rozuměla o něco lépe. Navíc, když jsem se zamyslela, uvědomila jsem si, že mě taky vždycky hrozně zajímaly názory učitelů, taky jsem vždycky chtěla vědět něco víc o jejich osobnosti. Zajímaly mě jejich názory, myšlenky, zážitky. Stávali se tak pro mě lidštější. Na druhou stranu, teď, když bych se měla stát sama učitelkou, připadalo mi to jako narušování osobní konformity, mého vlastního prostoru, po kterém žádnému studentovi nic není. Přitom si myslím, že je důležité, aby učitel před dětmi ukázal, že je také jenom člověk z masa a kostí. Ale určitě už na věc nahlížím trochu jinak než dřív. Dřív bych se chtěla o učitelích dozvědět vše, teď už si uvědomuju, že až se dostanu do učitelské role, budu muset dobře zvážit, které informace o sobě dětem prozradím.