První náslechy mám za sebou. V první chvíli jsem se toho dost bála, ale jak jsem tam tak seděla a poslouchala výuku předmětu, který bych chtěla jednou sama učit, napadlo mě, že to není až tak depresivní jak jsem si nejdřív říkala. Ano, když mám mluvit před tolika lidmi, vážně mě to děsí. Vždycky když mám něco prezentovat, začne mi být hrozné horko a mám pocit, že se hrozně zadrhávám v řeči, ale vždycky když se zeptám někoho, kdo mě poslouchal, řekne mi, že to tak špatné nebylo nebo to bylo dobré, ale jak mám vědět, jestli je to pravda nebo je to taková ta milosrdná lež. Když jsem tam tak seděla a poslouchala, zapisovala jsem si zápisky a pozorovala, jak učitelka postupuje a zda dělají žáci to, co mají, začala jsem uvažovat trochu z jiné strany. Jestli se do školy dostanu jako učitelka a budu učit ty předměty, co bych chtěla, bude to vypadat asi trochu jinak, než kdybych byla třeba na základní škole. Já chci jít na střední odbornou školu. Studovala jsem obor, který mě opravdu bavil a baví mě do teď. Prostě si tak říkám, že když budu na té škole, kde se budou děti aspoň trochu chtít dozvědět něco o tom, co studují, nebude to tak hrozné. Je mi jasné, že nikdy nebudu učit celou třídu svatoušků a dětí, co jsou aktivní a opravdu zapálení. Nikdy tohle neklapne, ale když si něco vezmu z toho, jak učitelka realizuje svojí výuku a funguje to, tak v tom je něco správně. Až budu vyučovat já, můžu to přece pojmout úplně jinak. Nikde není napsáno, že musím učit stejně jako ona, ale mohu si od ní vzít nějaký příklad, třeba jak se chovat k žákům, jak je povzbudit nebo jakým způsobem je zkoušet ať už ústně nebo písemně. Nesmím ale zapomenout, jak jsem na tom byla v jejich věku já, kolik jsem toho měla udělat do školy a že mi na nic potom moc nezbýval čas. Samozřejmě musím splnit to co je napsané v ŠVP, ale to neznamená, že je musím udřít k smrti. Z vlastní zkušenosti vím, že když jsem byla na střední, já a probíhala technologie oděvů, pořád jsem jenom psala a psala a psala, ale pak jsem skoro nevnímala, protože to ho bylo pořád moc co probrat a já neměla moc času se nad tím zamyslet. Proto jsem začala uvažovat, jak to udělat tak, aby je to zajímalo a jak by z toho nebyly úplně znudění. Nechtěla bych vidět děti, jak sedí za lavicí a jenom koukají do sešitu a nic si nezapisují a nemají nejmenší zájem se na to potom ani podívat. Učení je důležitá věc, je to věc, která nás provází celý život. Je to všechno o učení, ale proč bych ten čas s dětmi nemohla využít tak, aby to pochopily a zapamatovaly a nemusely se to potom drtit doma, aby něco uměly, a budu k sobě upřímná ani já jsem se nechtěla učit, když na to přišlo a šílela jsem, že ještě nemám tohle a tamto a musím se učit na test. Až přijde čas a já předstoupím před tuhle třídu, kde dělám náslechy, chci to udělat jinak a chci, aby z toho měly trochu jiný zážitek, a hlavně já chci mít dobrý pocit, že jsem to zkusila v hodině jinak než ostatní a i když to nevyjde, a bude to totální katastrofa, budu se sice nějakou dobu shazovat a říkat si, že na to nemám, ale jak se říká cvik je železná košile a bez praxe to přece nejde. Prostě když to nevyjde napoprvé, odnesu si nějaké poznatky z té hodiny, co bylo špatně, co nefungovalo a co mám udělat jinak. Ano možná nakonec zjistím, že to co jsem si vysnila, nepůjde realizovat v praxi, ale každý učitel je unikát a každý má svůj styl a když najdu mezi tím, jak a co mám naučit a jak spolupracují děti rovnováhu, třeba to vyjde nebo taky ne.