Mám za sebou první zkušenosti s pedagogickou praxí na základní škole. Hlavním úkolem na začátku bylo domluvit se, kdy na praxi budu docházet. Ve čtvrtek 11. 10. jsem se měla ve škole sejít se svým provázejícím učitelem a na všem se domluvit. Najít správnou školu, dojet tam a poté najít ředitelnu, to jsem zvládla bez problému. Trochu se mi ulevilo, když jsem se tam potkala s dalšími studentkami, které šly také na praxi. Ze začátku to bylo malinko zmatené a měla jsem chvíli pocit, že je ve škole lehce zaskočilo, že jsme přišly zrovna dneska. Byl to možná jen můj pocit způsobený tím, že ke mně přidělený provázející učitel na mě neměl moc času, jelikož neplánovaně suploval vyučovací hodinu. Na první dojem byl ale milý a domluvili jsme se, že se za ním stavím v pondělí ráno, kdy bude mít více volno. V pondělí jsem tedy přišla a první větu, kterou mi oznámil bylo: „Jé, já jsem na tebe zapomněl, ale pojď.“ Měla jsem z toho pocit, že nejsem na té škole úplně vítána a spíš jsem pro něj jakousi starostí navíc. Po krátkém rozhovoru a ujasnění toho, co tam mám vlastně dělat, jsem z toho měla již o něco lepší pocit. Zatím jsem si úplně nezvykla, že po mně chce abych mu tikala, což je sice přátelské gesto, ale vzhledem k věkovému rozdílu mezi námi to pro mě není úplně přirozené, ale myslím, že se to časem zlepší až se budeme více znát. Na samotnou praxi jsem se dostavila ve čtvrtek. Spočívalo to v náslechu vyučovacích hodin a opravě sešitů. Také jsem se seznámila s paní učitelkou, u které mám praxi v předmětu Člověk a zdraví, která je shodu okolností ve stejném kabinetě, jako pak učitel na přírodopis. Bylo mi oznámeno, že mám štěstí, že jsem „vychytala“ nejlepší kabinet a opravdu to vypadá, že tam rozhodně nebude nuda, i když do konverzace týkající se vsázení na hokej se zatím zapojit neumím. Nepříjemně mě překvapilo, jakým způsobe se učitelé v kabinetě vyjadřovali o dětech, které učí, což tady v mezích slušnosti raději konkrétně popisovat nebudu. Sama již mám nějakou zkušenost s prací s dětmi a chápu, že je někdy potřeba si postěžovat, ale rozhodně si nemyslím, že je vhodné mluvit o nich za použití dosti vulgárních výrazů směřovaných jak ke konkrétně jmenovaným žákům, tak i k celé třídě. Necítila jsem se z toho důvodu v tomto kabinetě úplně příjemně a přemýšlela nad tím, jak bych takovouto situaci řešila, když bych na škole byla zaměstnaná jako učitelka. To, že já sama bych se o žácích, které učím, takto vyjadřovat nechtěla je jedna věc, ale věcí druhou je to, že bych musela poslouchat, jak se o nich takto vyjadřují ostatní učitelé, což mi nebylo příjemné ani v případě, že ty žáky osobně neznám. Oba učitelé, u kterých jsem byla na náslechu hodiny, mají dle mého názoru celkem přirozenou autoritu a třída je respektuje. Líbil se mi přístup paní učitelky k žákům 9. třídy, protože se s nimi bavila spíše jako s dospělými než s dětmi, což je pro dospívající děti asi poměrně důležité. Líbilo se mi také to, že paní učitelka na opravování sešitů a chyb v písemkách nepoužívá červenou propisku, která podle jejích slov vzbuzuje v dětech pocit strachu a nátlaku. Místo toho používá růžovou nebo zelenou, a i mně přišlo, že tyto barvy na první pohled nepůsobí v sešitě při opravě chyb tak agresivně. Celkově se zatím se školou a s učiteli seznamuji a mám z toho všeho rozporuplné pocity, i tak jsem ale zvědavá, jak to bude nadále pokračovat, a co se odehraje další čtvrtek. Jsem přesvědčená o tom, že tyto praxe budou rozhodně přínosnou zkušeností.