V tomhle reflektivním deníku bych ráda popsala situaci, kdy učitelka angličtiny vchází do své třídy, jako vždy, skvěle připravená. Ovšem na poslední chvíli se rozhodne změnit aktivity a plán výuky přizpůsobit aktuální situaci. Je pátek odpoledne, čtvrtá hodina před prázdninami a žáci už toho mají za celý týden nejspíše až až. Klasická hodina probíhá vždy podle plánu – úvodní konverzace, práce s učebnicí, čtení, psaní, poslech a na závěr malé shrnutí a opakování. Dnes ovšem učebnice nebyla vůbec potřeba. Po klasické úvodní konverzaci, která žákům absolutně nevadí a spíše ji rádi vítají, nastává čas pro práci ve skupinách. Paní učitelka vymyslela aktivitu takovou, že se bude točit pouze kolem věty: “What do we all have in common?“. Začíná se v párech, pokračuje přes skupiny po čtyřech žácích až po celou třídu a žáci usilovně hledají co mají společného a mluví spolu výhradně anglicky. Zajímavé ne? Nevěřila bych, jak je to někdy opravdu složité najít tři společné věci u skupiny dvaceti dvanáctiletých dětí. Jejich zájmy jsou v tomto věku různé a trefit se .. Bezprostředně na konci hodiny přemýšlím nad tím, jak to vlastně celé probíhalo. Jedna jediná aktivita, která sice získala pozitivní odezvu a žáci byli více než nadšení. Ovšem když to tak důkladně promyslím, zabralo to více než 35 minut a co z toho bylo? Co se za tu hodinu angličtiny vlastně stihlo? Stihlo se vůbec něco, co by bylo žákům přínosem? Udělali vůbec něco, co jim pomůže při testu či ústním zkoušení učitelem? Má to svá pro a proti, jako vlastně vše kolem nás. Tak začneme s těmi nevýhodami. Připadá mi, že na takových aktivitách se někdy opravdu s mladšími (ale také i staršími) žáky můžeme zabrzdit tak, že už se takřka nic v dané hodině nestihne probrat (jak tomu bylo nejspíše v hodině v mém úvodním popisu). Třída je také v takovém rozpoložení a euforii, kdy jeden žák pokřikuje po druhém, a pokud máme větší skupinky dětí, může být těžší si třídu uhlídat od přebytečného ruchu. Tak si teď říkám, je opravdu moudré se do toho pouštět? Na druhou stranu je více než, že žáci jsou uvolněnější, využívají anglický jazyk v praxi kolem sebe a budují si své vztahy s ostatními spolužáky, neboť se jeden o druhém vždy něco nového dozví. Také pokud jako učitel zvolím vhodný úkol, může to nakonec být i přínosem pro mě, kdy si žáci zopakují přesně to učivo, na které je svým zadáním sama navedu. Cílem této hodiny bylo procvičit vazbu “in common“, kterou žáci neznali, ovšem nyní si ji tak důkladně procvičili, že ji mohou neomezeně využívat. A toto se dá aplikovat prakticky na cokoli – going to, used to, can/cannot, oapkování slovíček apod. Samozřejmě mě zajímá i názor mé provázející učitelky, neboť tohle opravdu není její klasická hodina. Zjišťuji, že v jejích hodinách není třeba vymýšlet nějaké speciální aktivity, neboť děti pracují i tak s chutí. Opravdu z nich vyzařuje jakási vnitřní motivace, protože se jazyk učí rádi a není třeba je dále motivovat. Tak si říkám, je to opravdu jen tímto? Opravdu se již takto mladí žáci učí angličtinu jen proto, že ví, že ji v budoucnu nějak využijí? Umí přemýšlet již takto dopředu? Jednak je to skvělé, že toho více stihnou a jednak má učitelka méně práce s vymýšlením speciálních aktivit a doplňkových materiálů. Spíš se přikláním k tomu, že je to víceméně dáno osobností učitele. Nabízí se tedy zřejmá otázka: Bude tomu tak i v mém případě? Bude ze mě také, jako z paní Janu, vyzařovat taková síla, kdy žáci budou spolupracovat a nebude třeba je neustále motivovat a těžce tlačit na svoji stranu, aby mi věnovali jen kapku jejich pozornosti a úsilí? Můžu jen doufat. Záleží nejspíš, jak si to já sama nastavím. A také záleží na dětech.