Na praxe chodím v úterý a v pátek. Učím v tandemu s paní učitelkou. Konzultuji s dětmi jejich práce, zadávám úkoly, vedu je v jejich tvorbě. Minulý týden jsme dokončili úkol, který jsem dětem zadávala. V rámci Zlínského Filmového festivalu žáci kreslili na papírové filmové klapky, které budou vystaveny v květnu ve Vaňkovce. Hodně se snažili, práce jim zabrala 3 výtvarky. Paní učitelka vede své hodiny stále stejným způsobem, tak jsem si říkala, že bych zkusila s dětmi něco nového. Bavili jsme se o tom, že bych si mohla vyzkoušet vést celou hodinu od začátku do konce. Momentálně přemýšlím o novém úkolu, který bych se žáky mohla zrealizovat. Chtěla bych s nimi udělat nějakou výtvarnou etidu, jak si to zkoušíme na didaktice. Na začátek dát nějakou výtvarnou hru, aby se uvolnili a navázat pak na to téma které zadám. Chci, aby pracovali s technikou, kterou s paní učitelkou ještě nedělali. Všimla jsem si, že paní učitelka s dětmi nejčastěji dělá takové obyčejné techniky - kresba tužkou, kterou obtáhnout fixou a to pak vybarví pastelkama a nebo kresba pastelem. Prostě nuda. Říkám si, že to stejné by mohli dělat i doma. Paní učitelka to odůvodňuje tak, že jsou žáci moc malí a že by nezvládli složitější techniky, třeba malbu barvami a že takové práce nedopadají dobře. Ve třídě je nejvíc žáků prvního stupně ZŠ, jen někteří jsou na druhém stupni. Pamatuju si, že já jsem malovala vodovkama už ve školce a na ZUŠce jsem nejčastěji malovala barvama a akvarelem a rozvíjela se v tom. Míchání barev, práce se štětcem... kde si to mají děti vyzkoušet když ne na ZUŠce ? Doma se maminky zlobí, když děti zapatlají stůl a ve škole nejčastěji vystřihují sněhové vločky z papíru a podobně. Myslím, že je to spíš pohodlnost paní učitelky. Také si myslím, že se nemusí za každou cenu všechno podařit. Děti si to potřebují vyzkoušet a „osahat“. Proto s nimi pravděpodobně vyzkouším malbu akvarelem a vysvětlím jim základy práce s barvou. Žáci paní učitelky jsou hodně naučení na všechno se ptát. Nejsou v tvorbě samostatní. Paní učitelka sedí za stolem a žáci ji nosí své výkresy a ptají se jestli to udělali správně. Jeden starší žák (asi 14 let) se ptal paní učitelky jestli je s jeho výkresem spokojená. Paní učitelka řekla ať ještě něco opraví, ale je že s tím spokojená. Nám na střední umělecké škole vždycky pan učitel říkal, že to neděláme pro něj, ale pro sebe. Je to naše tvorba. On nám jen radí, ale spokojeni s tím musíme být sami. Kdybych tam učila já, měla bych jiný přístup. Paní učitelka umí dobře komunikovat s žáky. Ví, kdy někoho napomenout, nebo pobídnout nebo pochválit. Často si některých situací vůbec nevšimnu. Ale vím, že to je o praxi a o tom znát své žáky. Paní učitelka mě upozornila na to, že mám šetřit s chválou. Souhlasím s ní, vím že často říkám žákům: „to je dobré, to je super“ apod. Taky se učím sjednat si ticho ve třídě když jim mám něco říct nebo vysvětlit. Dělá mi problém zvýšit hlas, ale učím se jak na to.