Na praxi do vesnické školy v blízkosti svého bydliště jsem nastoupila 7. března 2019 a během dvou dnů ve škole strávila 9 hodin. Musím uznat, že proti minulému semestru, kdy jsem do školního prostředí šla po dlouhé době poprvé, jsem se před začátkem této praxe cítila mnohem uvolněněji. Neměla jsem obavy z nového prostředí, učitelů, přijetí ze strany ředitele a žáků. Už jsem vstup na školní půdu vnímala jako rutinu. Dost jsem se těšila na nové přístupy a styl výuky svých provázejících učitelů. Ráda se inspiruji a snažím se vstřebávat všechny poznatky. Paní učitelka češtiny se mi jeví jako velký profesionál, zároveň je velmi vstřícná a o všem mě ihned informuje. Paní učitelka na dějepis mi zas ihned nabídla tykání, na což nejsem moc zvyklá a dělá mi to trochu problém. V průběhu dvou dnů jsem absolvovala náslechy v pěti třídách. Dost mi vadilo, že mě paní učitelky stručně představily samy a nedaly mi prostor pro vlastní představení. Na minulé praxi jsem se představila sama a přišlo mi to mnohem lepší, ihned jsem prolomila ledy a ukázala žákům, že nejsem pouhý vetřelec, ale taky člověk. Aspoň tak to vnímám. Když mě ale představila paní učitelka, připadala jsem si ve třídě cize. Zatím mám jen náslechy, ale v rámci nich se snažím naučit se křestní jména dětí. Na předchozí praxi mi právě neznalost žákovských jmen dost znemožňovala interakci s nimi, a tak se chci z minula poučit a překvapit žáky tím, že znám jejich jména. Slibuji si od toho snadnější spolupráci při své vlastní výuce. Některé třídy jsou tiché, neaktivní, ale inteligentní. Mám ambiciózní plán – přinutit tyto třídy k větší aktivitě. Chtěla bych v nich probudit zájem, ale nevím, jestli na to budu mít odvahu. V plánu to ale mám aspoň jednou zkusit. Když aktivizace nevyjde, budu se snažit různé činnosti aplikovat v menším měřítku. Oproti těmto pasivní třídám jsou v této škole i třídy dosti živé, s převahou chlapců. Obávám se jak na mě (jako praktikantku a učitelskou začátečnici) budou reagovat, bojím se, že si budou hodně dovolovat a já nebudu vědět co si s nimi počít. Nejvíc se asi bojím posměšků a urážek z jejich stran, dále pak nekázně ve třídě a nezájmu o mou osobu a učivo. Vůbec nevím, jakou zvolit strategii, abych se k nim přiblížila a začali mě aspoň trochu brát. Stále váhám nad tím, jak se k celému procesu ve třídě postavit. Mám být přísná a nekompromisní, uvolněná a přátelská, či naopak sarkastická a odměřená? V jednom semináři na fakultě nám vyučující říkala, že učitel by měl být sám sebou. Pokud něco předstírá, žáci to poznají a učitele to navíc vysiluje a není to dlouhodobě udržitelné. Jenže já o sobě vím, že neumím být přísná a rázná. Jak mám ve třídě udržet kázeň, když se v reálném životě nedovedu ani pořádně naštvat? Stejně tak neumím zrovna dobře argumentovat. Vždy jsem byla spíš typ, co ostatním pomáhal a nejsem zvyklá, že by měl vůči mně někdo výhrady, či na mě dokonce slovně útočil. Uf, bude to velký boj se sebou samou. Na minulé praxi mi hospitující vyučující řekl, že mám skvělý styl výuky, vlastně není moc co vytknout až na jednu věc – musím se naučit být víc přísná, rázná a mám se zapracovat na svém hlasu. Uvažuji, že se přihlásím do nějakého dramatického kroužku… jinak nevím, jak se naučit těmto dovednostem. Prozatím sleduji svou provázející učitelku z češtiny, která je pro mě velkým vzorem, co se týče balance mezi přísností a otevřeností vůči žákům.