Už před začátkem praxe jsem byla dost rozladěná z organizace předmětu i organizace ze strany základní školy. To opravdu musíme začínat až 11. 10.? No a k tomu všemu se škola rozhodne posunout náš začátek až na 16. 10 (z důvodu dovolené). A kdyby to bylo vše, to ne. Moje provázející učitelka musí jet jako doprovod do Paříže zrovna v den, kdy mám volno a plánovala jsem mít první náslechy a seznámit se s ní. Takže můj reálný nástup do školy byl až 25. října, to znamená v půlce semestru. Dejme tomu, že v této chvíli, když by byla jiná organizace, bych mohla mít splněno více než polovinu praxe. Poprvé jsem šla do školy 16. 10., kde měla být organizační schůzka s paní zástupkyní v 7:45. Neměla čas, takže trapně postáváme na chodbě s ostatními studentkami PdF jako nevítaní hosté 10 minut, učitelky na dozoru nás probodávají pohledem. V 7:57 vyjde paní zástupkyně z pracovny, jde do kabinetu se domluvit za mojí provázející učitelkou. Pak vyjde a jde za mnou, ať se rychle domluvíme, protože za minutu jí začíná hodina. Takže si s paní učitelkou vyměníme mail, vyfotím si rozvrh a vrátím se k ředitelně, kde si nás vyzvedne paní zástupkyně, představí nám pana ředitele, který se zdá být milý a motivuje nás k učitelské profesi. Ten den nám paní zástupkyně nám popovídala o škole, podepsali jsme BOZP (bez školení), GDPR a řekla organizační pokyny. Až na ten začátek byl ten úvodní den docela dobrý. No a minulý čtvrtek začala teprve „legrace“. Přijdu do školy podle domluvy s provázející učitelkou až na druhou hodinu. Na úvod mi nabídne tykání (provázející učitel=Martina) pro příjemnější atmosféru, jak sama dodává, i když jí je možná více jak mým rodičům, je jí to příjemnější. Ten den jsem měla 4 hospitace (2 matika a 2 zeměpis). Hodiny mi přišly super, až na první hodinu u 8.C, kde mi přišlo, že jsou to žáci dost namyšlení a neukáznění. Toto se mi potvrdilo i od Martiny, která mi řekla, že se jedná o jazykovou třídu, kde se nikdo nedostal na víceleté gymnázium, takže třída dětí, kteří mají ambiciózní rodiče. Podobně jako čtvrtek probíhal i pátek, akorát v matematice jsem pomáhala žákyním s dyskalkulií. Ale vyzdvihla bych jednu situaci. Žáci v osmičce měli za úkol nakreslit myšlenkovou mapu. Obcházela jsem třídu a všude jsem viděla jen samé odrážky, což mi přišlo dost nudné a hlavně jsem si říkala, že asi ani neví, co je to myšlenková mapa, tak jsem se šla zeptat Martiny, zda to vůbec někdy dělali. Takže jsem měla za úkol jim to vysvětlit. Po prvním vysvětlení to pochopili pouze 2 skupinky, což mi přišlo dost smutné, že mě nikdo nechápe, takže jsem to vysvětlila znovu na příkladu Západní Evropy a dokonce jsem to nakreslila, poté si to opravili a byli upozorněni od Martiny, že to nedělají naposledy. Martině se nápad s vysvětlením myšlenkové mapy líbil a hned v další hodině v sedmičce jsme to udělali taky na problémech Afriky. Žáci se hlásili a byli dost šikovní. Měla jsem z toho radost, že u těch sedmáků to vyšlo lépe jak u osmáků. Pro mě však mnohem náročnější jak výuka, byl pobyt v kabinetu a rozhovory s Martinou. Je to učitelka, která je dost nespokojená. Nespokojená s dětmi, s výchovnými opatřeními, ministerstvem školství, inkluzí, platem, vedením školy, … Přijde mi, že vede boj s vedením. Dokonce tvrdí, že dá k pololetí výpověď. Ona si stěžuje a oni jí naopak dělají naschvály a přidávají práci. Např. ona nechtěla být provázejícím učitelem a řekla mi, že dělat toto je za trest. Doufám, že to nemyslela tak, že já jsem za trest. Proč nemůžou být provázející učitelé jen ti, kteří to chtějí dělat? Kdo do toho půjde dobrovolně a rád. Kdo sice upozorní na problémy, ale bude nám, jako budoucím učitelům ukazovat krásu tohoto povolání? Ráda bych slyšela i nějaká pozitiva, ale opravdu jsem neslyšela ani jeden. Snad se na tom nějaké hezké věci najdou. Doufám, že příští týden bude o něčem jiném, protože jinak pro mě bude praxe o negativních zkušenostech a to opravdu nechci. Chci na to ráda vzpomínat.