Nyní je pro mě praxe už o něco záživnější, p. uč češtiny je skvělá, chci být někdy jako ona. Neučí klasickou, frontální, výukou, ale učí trochu alternativněji. Její výuka spočívá především v samostatné práci žáků. Nutí je pracovat a přijít na problém jejich vlastní cestou. Velmi je to aktivizuje, myslím si, že je to pro žáky daleko více prospěšnější. V jejích hodinách se cítím velmi dobře. Často za mnou přijde, vysvětlí mi, v čem spočívá její metoda, proč to žáci dělají tak, jak to dělají. Občas jí i pomáhám s přinesením pomůcek, s rozdáním papírů atd. často spolu diskutujeme a já s ní skutečně ve všech věcech souhlasím. Dává mi i užitečné tipy, jak na děti, jak se vypořádat s nelibostí u některých žáků. Připravujeme spolu tandemovou výuku na téma pomnožná, hromadná a látková podstatná jména. Mám z toho trochu strach, neboť má aktivita se velmi podobá její formě výuky, ale věřím, že s její pomocí to hravě zvládnu. Skutečně si s p. učitelkou sedíme. Oproti tomu hodiny dějepisu mě příliš nezaujaly. Věřím, že p. učitel skutečně rozumí své práci, ví jak na žáky, bohužel pro mě je jeho výuka naprosto nudná. Kdyby se nesnažil žákům alespoň čas od času promítnout video k probírané látce, asi bych na jeho hodiny chodila s nelibostí. Co na něm obdivuju je to, že veškerou látku odříkává zpaměti, před hodinou nepotřebuje zvláštní přípravu a ví, kde s žáky skončil. To, co já si nezapíšu, to nevím. Docela mě zaráží, že se ani o přestávce příliš nebaví se svými kolegy. V kabinetě po většinu doby panuje ticho. Ostatní učitelé se totiž připravují do výuky. Není špatný učitel, ale uvítala bych, kdyby se mi víc věnoval. Bere mě spíše jako dalšího žáka, který sedí v lavicích a poslouchá a dělá, jako bych tam vůbec nebyla. I když se snažím ptát se ho na různé věci, většinou mi krátce odpoví a já z jeho odpovědi o nic moc moudřejší nejsem. Zjišťuji, že učitelem jste 24 hodin denně. Nejen v hodinách nebo v budově školy. O přestávkách to v obou kabinetech vypadá stejně. Žáci korzují sem a tam a vyřizují omluvenky, domlouvají se s učitelem na další výuce, testech, zkoušení, … na školu musíte myslet pořád. Doma když se připravujete, když se svěřujete se svými zážitky z uplynulého dne doma, vlastně pracujete pořád a za skutečně mizivou mzdu. Proč jsem se vlastně rozhodla, že to budu dělat? Dnes skutečně stojím před dilematem, že to asi nebyl správný nápad, fakulta je čím dál těžší, a to mi všichni říkali, jak bude magistr v pohodě, že už budu mít nějaký titul a učitelé se k nám budou chovat alespoň s jakým takým respektem. Nečekala jsem, že po nás budou chtít tak vysoké nároky. Upřímně netuším, kde mám brát čas a přichystávat si věci jednak na fakultu, jednak na praxi. Přijde mi, že už nežiju, neustále jen pracuji, neodpočívám, pořád přemýšlím, co ještě musím udělat. Zase se u mě objevuje dilema, zda s tím nemám seknout ještě teď, dokud je čas. Všechen volný čas trávím buďto přípravou nebo na brigádě. Doma mám dusno, s přítelem to mám teď taky těžké. Škola mi do života přináší jen samé útrapy. Přijde mi, že učitelé na fakultě si skutečně myslí, že máme jen školu. Nebo si to jen já neumím zorganizovat. Třeba na to fakt nemám. Zkusím ještě zatnout zuby a vydržet to. Jediné, co mě drží nad vodou, je myšlenka na to, že mě to skutečně s dětmi baví. Ty děti, s kterými trávím čas na praxi jsou skutečně skvělé. Všechny se snaží, poslouchají a mají zájem. Nejsou tam jen od toho, aby si odseděly hodinu a šly po obědě domů. Snad mi to vlije alespoň na chvíli trochu naděje a trpělivosti do žil. Už se nemůžu dočkat, až z našeho ústavu vypadnu a budu si moct učit tak, jak chci já.