Další týden na praxi už mě přešly pocity nadšení a naopak přišla trochu deprese z toho, zda to opravdu zvládnu a jestli raději nedělat něco jiného. Nejprve jsme měli hodinu OV v 9. třídě. Žáci byli oproti minulému týdnu zlobivější, kecali, otáčeli se a dokonce jeden kluk spadl ze židle, protože se houpal. Učitel měl opět velmi dobře připravený výklad, ale žáky to vůbec nezajímalo. Učitel mi po hodině řekl, že se jim ani nediví, že chápe, že téma „právní řád“ je opravdu nezáživné a deváťáky nudí. Přišlo mi, že už nebyli z mé přítomnosti tak vykulení, a opravdu zlobili, jak kdybych tam nebyla. Nijak jsem ale nezasahovala, protože učitel měl hodinu připravenou od začátku do konce a já bez přípravy ani nevím, co bych k tomu tématu doplnila. Všimla jsem si ale taky, že ne celá třída byla zlobivá, ale šum a rozruch ve třídě mělo na svědomí jen několik „rozkladačů“. Bylo mi líto hlavně času, který učitel strávil s přípravami, a žáci to vůbec neocenili. Dokonce jednu chvíli vykřikovali „nás to nebaví“ a že budou dávat pozor, až se bude dělat něco „zajímavého“. Je ale pravda, že když jsem si představila, že jsem také deváťačka, tak bych asi taky nebyla moc nadšená, tento předmět prostě asi není a nikdy nebude úplně oblíbený. Navíc při počtu 22 žáků ve třídě se člověk asi šumu a hluku ve třídě prostě nevyhne. Chtěla bych ještě zdůraznit, že učitel není žádné ořezávátko a jako chlap má dost respekt. Když jsem si představila, jak bych na ně hulákala já, udělalo se mi z toho docela zle. Celkově ten den mi bylo nějak špatně, asi na mě lezla nějaká nemoc, měla jsem migrénu, a protože jsem spíš noční sova než ranní ptáče, dolehlo na mě asi i brzké ranní vstávání. Přemýšlela jsem, jak to mají učitelé těžké, když se musí ráno nejen vykopat z postele a dojít do práce, ale i něco smysluplného vykládat před třídou znuděných a unavených žáků. Obdivuji, jak jsou učitelé schopni pracovat i přesto, že jim je třeba zle, ženy mají třeba zrovna „potíže“ nebo migrénu jako tehdy já. Při dalších hodinách (tentokrát NJ) se mi ve vydýchané místnosti opravdu špatně soustředilo, a když mě učitelka požádala o vystoupení před žáky, i když nešlo o nic těžkého, zarazila jsem se a přišlo mi, že snad nezformuluju jedinou větu. Když si vzpomenu na minulý týden, kdy jsem měla obrovskou chuť a energii vyprávět žákům různé zajímavosti, motivovat je, projevit v nich nadšení, tak tento týden jsem se modlila, ať už po mě prosím raději nikdo nic nechce. Tak moc záleží na momentálním stavu člověka. Co mi minulý týden přišlo jako hračka a pomalu i zábava mi dnes s migrénou přišlo jako nepřekonatelný úkol. Po hodině jsem obdivně řekla paní učitelce, že je neuvěřitelné, jak dokáže mluvit celou hodinu, i když se mi svěřila, že jí taky není nejlépe (na všechny zřejmě zapůsobilo depresivní podzimní počasí). Celkově mám z tohoto dne negativní pocity, ale vím, že to souvisí s mým momentálním stavem. Když se na to kouknu s odstupem, tak třeba sedmáci na NJ byli oproti deváťákům z OV opravdu zlatí a dalo by se s nimi pěkně pracovat. Celkově mě NJ baví víc než občanka. Člověk může být víc kreativní, může přinášet nová a nová témata a pracovat třeba i s technikou. Občanka je, alespoň v té devítce opravdu nezáživná. Abych se vrátila k těm pocitům, jak jsem říkala, jsou ve srovnání s minulou praxí úplně opačné, nadšení vystřídala deprese a strach. Doufám ale, že příště už to bude jiné.