Ráno po zimních prázdninách jsem šla na hodinu českého jazyka v 9.B. Myslela jsem, že jdu na náslech. Paní učitelka mě však vyvedla z omylu – že prý musí tuhle hodinu vyřídit něco v ředitelně a že hodinu odučím já. Dostala jsem do ruky učebnici a zrovna zvonilo na hodinu. Bez přípravy – to byla moje první myšlenka. Ta druhá byla: nedá se nic dělat, musím to zvládnout, tak jdeme na to. Měla jsem s nimi zopakovat vcelku jednoduchou látku. Avšak ve stresu jako by mi zamrzl mozek. Nenapadalo mě vůbec nic. Látku jsem v učebnici neměla pročtenou, nevěděla jsem, jaká slova mě mohou potkat ve cvičeních – co když sama nebudu něco vědět? Jak to bude vypadat? Na víc myšlenek už nezbyl čas. Přišla jsem do hodiny a byl čas jednat. První mé štěstí bylo, že už jsem se se žáky znala z tandemové výuky na výtvarné výchově. Tváře pro mě nebyly cizí, pamatovala jsem si i nějaká jména. Druhé mé štěstí bylo, že jsem si z vlastní iniciativy o víkendu připravila rozbor větných členů a souvětí, o němž jsem při vytváření ani nevěděla, jestli ho někdy budu mít šanci použít. Tak tím jsme začali. Nechala jsem žáky nejprve pracovat samostatně, abych měla šanci nahlédnout do učebnice. Získala jsem čas projít si jednotlivá cvičení. Úroveň stresu polevila. Tohle víš, tohle zvládneš, říkala jsem si. Postupně jsem začala žáky obcházet a sledovala, jak se jim daří při rozboru. Chtěla jsem s nimi nějak navázat kontakt. U většiny z nich jsem vysledovala stejnou chybu. Po chvíli jsem je zastavila a rozhodla se rozebrat větu na tabuli a snažila se vysvětlit daný problém. Bylo to nejspíš poprvé, co jsem něco vysvětlovala zhruba dvaceti lidem najednou. Opravdu ráda bych si samu sebe přehrála na videu, jak jsem vypadala. Vůbec jsem v tu chvíli nedokázala vnímat samu sebe. Snad to nebylo moc chaotické. Příště to zvládnu líp. Zbytek hodiny jsme probírali vybranou látku. Jelikož to bylo opakování, snažila jsem se vše uvádět formou otázek a nejprve zjistit, co žáci o daném tématu ví. I když třída byla trochu rozjívená a někteří žáci se mezi sebou v lavici bavili, byla jsem ráda, že i aktivně odpovídali na moje otázky. Když jsem chtěla uvést příklady, vždy mi někdo odpověděl. A když náhodou ne, vylovila jsem v paměti nějaké jméno a žáka oslovila. Snažila jsem se hlavně oslovovat žáky, o kterých jsem věděla, že moc nedávají pozor. Myslím, že to vcelku šlo. Jen čím dál víc ke konci hodiny opadávala jejich pozornost. Mít více zkušeností, snažila bych se žáky znovu nějak aktivizovat, ale v danou chvíli mě nic nenapadalo. Tak pět minut ke konci hodiny už bylo těžké je uklidnit, ale nechtěla jsem na ně pokřikovat, tak jsem je vyzvala, aby udělali ještě zápis do sešitu, abych je donutila něco dělat a omezila povídání v lavicích. Hodina mi utekla, jako by to bylo pět minut. Během výuky jsem vůbec nedokázala na nic myslet, jen jsem jednala. Až po hodině jsem začala zpětně zvažovat průběh hodiny a reflektovat, jak to probíhalo. Mám pocit, že jsem situaci ustála. Jasně – mohlo to být daleko lepší, ale určitě to mohlo být také daleko horší. Na to, že celá hodina byla čirou improvizací a že to byla moje první hodina, kterou jsem odučila celou sama, to ale myslím fakt nebylo špatné. I když je třída hodně živelná, jsem ráda, že jsou aktivní při kladení otázek a není úplné ticho, jak jsem si představovala, že bude. Jsem zvědavá, jak bude hodina probíhat příště s přípravou – může se taky stát, že to nakonec dopadne hůř než tahle spontánní akce. Ať to bylo jakkoli stresující, určitě jsem za tuto zkušenost ráda.