Pro třetí reflexi jsem si vybrala situaci, kdy jsem suplovala v pátek poslední, tedy šestou hodinu tělocvik. Jelikož už jsou děti na druhém stupni, tělocvik mají rozdělený, proto jsem měla na hodině pouze dívky z šestých ročníků. Protože jsem v tom týdnu, byla ještě nemocná a nemohla jsem naplno mluvit, trochu mě ta situace už předtím, než nastala hodina děsila. Ne, že bych na děti chtěla celou hodinu křičet, ale jelikož je tělocvik uvolněnější hodina, kde žáci pouze nesedí v lavicích je ta hodina možná na hlasivky trochu náročnější. Dívky z „mé třídy“, tedy žákyně z 6.B, kde pomáhám, jako asistentka už věděly, že je na tělocvik dnes budu suplovat já a ptaly se mne, co budeme dělat, ptala jsem se jich, jestli by se jim líbilo, kdybychom si zatancovaly zumbu, dívky s nadšením souhlasily. A tak jsem si do přípravy tělocviku připravila i na část hodiny tancování zumby. Jakmile zazvonilo, dívky se nahrnuly do šaten. Až se všechny převlékly, mohla začít hodina. Na začátek jsem se druhé třídě představila, protože jsem si nebyla jistá, jestli už mě všechny znají, poté jsem jim ve zkratce řekla, co je dnes čeká včetně krátké lekce zumby. Jen jsem se zmínila, že si dnes něco málo zatancujeme jedna z dívek z 6.A začala protestovat, že tancovat určitě nebude. Na to jsem dodala, že to nebude celá hodina a že se nemusí bát, protože to nebude nic složitého a je to jen pro zpestření hodiny. Potom jsem dívkám na úvod vysvětlila jeden typ honičky, aby se trochu zahřály, poté jsme se společně protáhly a vysvětlila jsem jim první hru. Když hrály první hru, přemýšlela jsem, jestli jsem udělala správně s tím, že si zatancujeme zumbu, chtěla jsem, aby se hodina líbila všem, ale už to nešlo změnit, protože dívky z 6.B se na tancování těšily a rušit krátkou lekci zumby kvůli jedné dívce mi přišlo nesprávné. Jakmile jsme dohrály hru, došlo na část, kdy se naučíme pár kroků ze zumby. Dívky z 6.B se všechny natlačily do prvních řad. aby dobře viděly, dívky z druhé třídy byly za nimi a zmiňovaná dívka, která protestovala již na začátku se přesunula až nakonec tělocvičny, strhla sebou už i pár dívek ze své třídy. Po prvních krocích, kdy až na zmíněnou zadní řadu všichni dělaly, co mají a podle ohlasů a otázek ve stylu: „paní učitelko a nechcete nás mít na tělocvik pořád?“, jsem si říkala, že se jim hodina asi i líbí, jsem se nakonec rozhodla k poslední řadě vystoupit se slovy, že vím, že je všechno v tělocviku nemusí bavit a že po skončení lekce mohou vybrat jaká hra bude následovat. Potom jsme si naučenou část párkrát zopakovaly a zatancovaly znova, kde poslední řada dělala všechno jenom ne tancování. Jak tato část hodiny skončila přešla jsem k nim s tím, co si tedy zahrajeme, dívky řekly, že neví, že nebudeme dělat nic. Tak jsem se zmínila o tom, že v tělocviku nic dělat nejde protože, to bych jim potom musela do žákovské napsat, že necvičila, že v tělocviku nic nedělat prostě nejde. Na to jsem jim řekla, že si teda zahrajeme hru jiného typu a dívky už zase při hře postávaly v kraji tělocvičny. Jejich chování jsem přestala věnovat pozornost, ale v hlavě jsem si přemítala, co s nimi mám dělat. Na závěr hodiny následovalo protažení, kdy jsem konstatovala, že dívky ze zadní řady, se mohou v klidu zase postavit ke kraji tělocvičny, protože nemají co protahovat, jelikož je z toho nic nedělání určitě nebude nic bolet. Sama si myslím, že jsem to asi nevyřešila situaci dobře a samotnou mě potom mrzelo, že jsem hodinu asi správně neukočírovala, chtěla jsem, aby hodina byla záživná a aby, si dívky vyzkoušely více aktivit. Nechtěla jsem, aby to byla klasicky suplovaná hodina tělocviku typu natáhněte si síť a celou hodinu budeme hrát přehazovanou. Jelikož mě sport baví a ve svém volném čase trénuji malé děti volejbal, myslela jsem, že hodinu zvládnu dobře a dětem se to bude líbit, zklamala jsem i sama sebe a na příští suplování tělocviku už se moc netěším.