Minule jsem v mém deníku psala především o přístupu učitelů ke mně na praxi. Byly to mé první pocity z praxe. S přístupem jsem nebyla moc spokojená, doufala jsem, že budu na praxi žádanější. Nyní jsem ve škole strávila více času a musím říct, že přístup učitelů se vůbec nezměnil, má provázející paní učitelka se ke mně ale chová hezky a snaží se. Bohužel během praxe se s ní vidím minimálně, protože chodím do různých tříd, jak je potřeba. Zjistila jsem, že na této základní škole učí pouze nějakých devět učitelů, většina má svou vlastní třídu. Většina z nich má kabinet přímo ve sborovně, takže se téměř každou přestávku setkávají. Bohužel musím říct, že přestávky s nimi ve sborovně mi nebyly nijak příjemné a proto jsem se rozhodla trávit je ve třídách a sledovat především děti. Ve sborovně jsem pořád dokola slyšela jen nějaké stížnosti na žáky a negativní názory, postoje. Přitom já sama jsem měla často úplně jiný pohled na věc. Myslím si, že častá přítomnost ve sborovně by mě při mém studiu akorát demotivovala. Má to ale pro mě jedno velké ponaučení. Poprvé za svých několik praxí jsem si uvědomila, jak důležité je, vybrat si ke svému budoucímu povolání to správné místo. Tím myslím příjemné a pozitivní prostředí, šikovného pana ředitele/ paní ředitelku, slušné kolegy. Nyní přejdu k výuce výtvarné výchovy. Hodiny výtvarné výchovy na mě z náslechů zatím nejvíce zapůsobily, bohužel ne dobře. Sama jsem zatím učila hodiny jiných předmětů, k výtvarné výchově jsem se ještě nedostala. Na výtvarné výchově jsem měla zatím pouze náslechy, což se ale tento týden změní. Výtvarnou výchovu na této škole učí paní učitelka, která má vystudovaný první stupeň na MU. Několikrát jsem se s ní soukromě bavila a paní učitelka učila i na zvláštních školách apod. Myslí si o sobě, že práci s žáky zvládá a že učí dobře. Dávala mi už i několik rad. Podle prvního rozhovoru s ní, ještě než jsem ji viděla učit, jsem se na hodiny velice těšila. U náslechů jsem však byla zklamaná. Na děti během hodin zbytečně hlasitě řve, přitom jim sama dává v chování velkou volnost. Nechápala jsem hlavně to, proč na začátku hodiny dovolí dětem pustit čtenou namluvenou pohádku, když ji děti očividně vůbec nevnímají a akorát se v hodinách všichni překřikují. Pohádka bývá strašně nahlas a na pozornost je docela složitá, takže by pak děti nesměly vnímat, co říká paní učitelka. Zdálo by se mi to vhodné jen v případě, kdyby práci zadala celou předem a nevysvětlovala by ji během celé hodiny. Jestli jsem pochopila správně, tak děti navíc trestá za to, že jim chybí například pravítko. Na to, že mají mít na hodinu pravítko, je ale předem neupozorní a děti ten den nemají ani geometrii s matematikou a pravítko tak nepotřebují. Co mě ale zarazilo je to, že žákům nedává vůbec „volnou ruku“. Vůbec nepodporuje jejich fantazii a cit pro barvy. Děti mají předem jasně dané, jak má výtvor vypadat, kolik má každý čtvereček měřit, jaké mají použít barvy atd. Nemusím asi říkat, že taková práce děti nebaví a naopak se ještě při práci bojí, že něco zkazí a budou muset práci dělat znovu za domácí úkol. To už se několikrát stalo. Chystám se tedy vést své hodiny výtvarné výchovy trochu jinak než tato paní učitelka a jsem velice zvědavá na reakce žáků. Příště ráda napíšu své postřehy z mých hodin.