První týden byl spíše tak nějak poloviční. Tahle škola očividně na praxe přijímá spoustu studentů. Poučení o bezpečnosti bylo hromadné, v počtu něco mezi 15-20. Učitelka, ke které jsem přiřazena byla na výjezdu v Anglii, po úvodní schůzi jsem se tedy přidala ke spolužačce, která tu také má praxe z angličtiny a k jejímu provázejícímu učiteli. Většina studentů byla také na zájezdu v Anglii, vyučující hodina s 8 žáky byla tedy příjemná první zkušenost. V dalším týdnu jsem se už seznámila se svou provázející vyučující. Shodly jsme se, že první den bychom mohly mít ve znamení náslechů, abych se mohla pořádně rozkoukat a seznámit se s třídami. První na řadě byli páťáci. Pátá třída je jediná, která se na této škole nedělí na skupiny. Probíhající výuka o 25 žácích byla úplně jiný zážitek, než předchozí týden. Tak velkou třídu téměř nebylo v rámci diskuze a hry možné udržet na nějaké snesitelné úrovni hlasitosti. Někteří žáci měli pracovní list vyplněný ještě dříve, než byly všechny listy rozdány, někteří žáci se do práce pustili po zaznění instrukcí a někteří se zmateně rozhlíželi po okolí, nebo dělali něco úplně jiného. Přemýšlela jsem, jestli je vůbec nějak možné udržet v tak velké skupině různě pokročilých žáků pozornost všech. Později jsem se své provázející učitelky ptala. Říkala, že lobuje za to, aby i páťáci byli děleni do skupin. Zároveň právě v této třídě je několik dětí z bilingvních rodin, což situaci ještě stěžuje. Další skupina, osmáci, byla menší, ale rozhodně ne lepší. Nejčastější věty byly „I don’t know“ nebo „I don’t care“. Zdálo se mi, že učitelka, která se u páťáků snažila, střídala všemožné aktivity, hrála s nimi i různé hry, tu měla úplně jiný přístup. Hodina byla založena spíše na výkladu, čemuž jsem se ale s takovým přístupem žáků nemohla ani divit. Sedmá třída byla zase něco jiného. Upřímně nechápu, jak mezi jednotlivými třídami může být tak velký rozdíl. Tahle třída byla první, kde jsem se cítila opravdu příjemně. Ne že by bylo ticho, absolutní poslušnost, to vůbec ne, ale žádné nadávky, vykřikování, … Žádné „I don’t know“ a už vůbec žádné „I don’t care“. Během první půlky hodiny se udělalo víc práce, než s osmáky za celou hodinu. Zapojila jsem se i já. Tyhle první hodiny mě přivedly na myšlenku, která mi hlavou opravdu nikdy neproběhla. Vždycky jsem věřila, že učitel je ten, kdo určuje, jak hodiny probíhají, kdo motivuje děti, dokáže je zaujmout, nadchnout pro svůj předmět, udržet o hodině pořádek, nebo naopak pouze stát před tabulí a vykládat, aniž by ho někdo poslouchal. Tak nějak jsem věřila, že téměř všechno záleží na učiteli. I na náslechových praxích na základní škole jsem byla u dvou učitelek a viděla jsem, jak u jedné všechno fungovalo a u druhé téměř nic. Tady to ale bylo něco úplně jiného, jedna a táž učitelka a tři třídy, v každé to fungovalo (i nefungovalo) úplně jinak. Nicméně, všechny praxe do této doby mě utvrzují v tom, že přestože angličtina mě neskutečně baví a jsem si jistá, že v budoucnu budu mít zaměstnání, které bude na angličtině alespoň z části založeno, učit opravdu nechci.