V tomto prvním záznamu do deníku bych chtěla popsat moji zkušenost z prvních hodin praxe v souvislosti s inkluzivním vzděláváním v současném školství. Ve škole, kterou již třetí týden navštěvuji, by potřebovali celkově 12 asistentů pedagoga, aby dodrželi všechny náležitosti a doporučení z PPP. Současná situace je ale taková, že ve škole působí 6 asistentek pedagoga a hodiny, kde asistují, jsou nakombinované mezi žáky. Na co bych se ale zde chtěla zaměřit je to, s jakými žáky jsem se setkala. Jedná se o sedmou třídu, kde je kolem 22 dětí a z toho u přibližně 10 dětí se vyskytují různé poruchy chování nebo učení. A u každého z nich jsou nastavena nejrůznější podpůrná opatření. Jedno dítě s diagnostikovaným ADHD má přiděleného asistenta. V hodině angličtiny ale asistent pedagoga ve čtvrtek nebývá z důvodu popsaného výše. První možnost náslechu v této třídě se mi naskytla v hodině českého jazyka. Seděla jsem vzadu s dítětem, které má poruchu pozornosti. Než jsem šla do této třídy, nic z tohoto jsem ještě nevěděla. Po 45 minutách jsem ale měla jasno. Paní učitelka často měnila aktivity během hodiny, nevolila žádná dlouhá cvičení a vyžadovala naprostou soustředěnost. Pokud viděla, že někdo nedává pozor, okamžitě pozornost upoutala vyvoláním, napomenutím. A to podotýkám, že v takové třídě to bylo hodně krát u všech dětí. Člověk si asi zvykne v této třídě fungovat a nějakým způsobem pracovat, ale co my jako učitelé začátečníci? Jak udržet pozornost celé třídy, aby si každý z hodiny odnesl důležité informace? Jak to vůbec vydržet být tak aktivní 45 minut a pak dalších ještě třeba 5x 45 minut? Další týden jsem měla možnost být součástí hodiny angličtiny ve stejné třídě. To už jsem věděla, co očekávat. Přečetla jsem si doporučení, jak s jednotlivými žáky pracovat. Přiznám se, že jsem si z toho skoro nic nezapamatovala, kolik tam toho bylo! A teď jako učitel si to pokaždé ještě uvědomit, že tohle je takové dítě a tohle makové. A že tam tomu musím otázku zopakovat několikrát a tam tomu zase hodně více pomoct s odpovědí a přidávat návodné otázky a při testech nechat delší časový limit na splnění. Opravdu hodně náročné. Co jsem ale nevěděla, že děti nejsou rozdělené na skupiny, takže se angličtina vyučuje v tomto vysokém počtu, navíc i s integrovanými žáky. Pomoc! Vážně? Jak je tohle vůbec zvladatelné? Prvotní dojem ve mně vyvolal zoufalství a beznaděj, že tohle nikdy nemůžu zvládnout, takovou třídu vůbec něco naučit. Po reflexi hodiny s paní učitelkou ale mi bylo jasné, že nějaký způsob, jak vést i takovou skupinu existuje. Jelikož je vyučovala i v loňském roce, dohodli se na tom, že budou v hodinách a probírané látce postupovat pomalejším tempem. I šikovnější děti na toto přistoupily a dle paní učitelky byly dokonce rády, že si vše pořádně zopakují a zažijí. Neumím si představit, že bych byla schopná toto odpozorovat a přijít na nejvhodnější metodu v mých učitelských začátcích. Já v těchto hodinách zatím supluji roli asistentky. Asistovaný žák zpočátku reagoval negativně, ale s postupem hodiny byl rád, že je tam někdo, kdo mu pomůže. U dalšího žáka sedícího o lavici dál neustálá hyperaktivita byla už opravdu alarmující a rušivý element i pro mě. Neustále měl potřebu si rozdělávat propisku, brát spolužačce gumičky do vlasů a střílet je po třídě nebo se bavit se spolužákem sedícím vedle. Nespočítám, kolikrát za hodinu jsem mu řekla, že už by to asi stačilo, ať se soustředí na výklad paní učitelky. Jak ale takovou situaci má zvládat jen sám učitel? Potřebuje odučit danou látku a děti něco naučit. Opravdu není v jeho možnostech neustále každého napomínat, ať se soustředí nebo procházet celou třídu, jestli si tam doplnili to správné slovo, co bylo napsané na tabuli bez chyb. Sama jsem si třídu prošla. U dětí s dysgrafií je téměř často nemožné, aby celá slova opsaly bez chyby. Přitom v jazyce je to jedna z důležitých věcí – umět slova nejen říkat, ale i správně psát podle mě. Měla jsem možnost i opravit domácí úkol – opis 8 neúplných vět, kde bylo potřeba doplnit vždy jedno slovo z textu. Nestačila jsem se divit, co tam někteří napsali. Samozřejmě, že by bylo možné, aby žáci si úkoly opravovali donekonečna, ale učitel by se opravdu musel „rozkrájet“, aby všechno zvládal. Po odučení hodiny v této třídě, kde je více účinná frontální výuka s nekonečným vysvětlováním s pomocí tabule, bych odcházela vyloženě vyčerpaná. Je ale velmi důležité cítit také ohlasy, že konečně po měsíci probírání Present simple continuous už aspoň tři čtvrtiny třídy ví, jak se tvoří. Co ale použití? Stále procvičovat, procvičovat a vracet se po další probrané látce znovu sem. (slova paní učitelky) V podstatě slyšet tohle od dětí je aspoň takový ten střípek radosti, který učitele dokáže motivovat v pokračování toho, co dělá. Myslím si, že najít správnou motivaci nemusí být častokrát vůbec jednoduché. I když mě zatím praxe neodradila od toho, abych se stala učitelkou, už teď vím, že to nebude procházka růžovou zahradou.