Minulý týden to byla poslední, závěrečná odučená hodina na ZUŠ Františka Jílka. Kromě toho, že budu mít ještě závěrečné vyhodnocení a rozloučení s žáky. Minulý týden jsem byla opravdu nervózní už od začátku. Měla jsem strach, že nestihneme vše, co jsem měla v plánu. Dokonce jsem se párkrát přistihla při tom, jak jsem spolkla a zakopla o svůj hlas. Ten pocit nemám ráda. Jsem si vědoma toho, že na ZUŠ je výuka mnohem ,,pohodlnější“, než na SŠ, alespoň z mého pohledu. Trochu mě děsí představa uspořádaných lavic těsně za sebou a v nich sedící žáci, ale taky věřím, že to záleží i na atmosféře třídy. Už se těším na zkušenost ze SŠ, na jednu stranu, na druhou se opravdu bojím. Vždycky si říkám, co si ti žáci o mě asi myslí, když jim povídám věci o pohybu v prostoru. ,,Nejsem divná?“. Bojím se někdy používat abstraktní názvy, aby si o mě nemysleli, že jsem nějaká čarodějnice. V téhle chvíli si vždy vzpomenu na paní doktorku didaktiky z bakalářského studia, kdy všichni mluvili o paní doktorce jako o čarodejnici, v dobrém smyslu slova, samozřejmě, ale je to nějaká nálepka… Podle mě čarodějnice není špatné pojmenování, dokud si někdo nepředstaví, jak vaří v kabinetu lektvary pro své studenty a jak do školy přilétá na koštěti. To je už poměrně nadlidské. Mimo jiné, paní doktorka tak trochu nadlidská byla. Dokázala své studenty opravdu očarovat tím, jak si svým vyučováním věřila. Byla si vždy jistá v tom, co říká, mě očarovat dokázala. Pro mě inspirující. Já si myslím, že jsem měla velké štěstí na studenty právě na ZUŠ Františka Jílka. Studenti vždy poslouchali, nikdy nevyrušovali, až mi to občas přišlo nemožné. Při tanci se občas trochu ostýchali, ale s tím jsem počítala. Jedna z nejtěžších věcí pro mě bylo je odvázat při tanci, myslím, že se mi to ani nepovedlo, teda aspoň u většiny žáků, což chápu. Když bych s žáky takové cvičení dělávala častěji a byli by na mě zvyklí, bylo by to o něčem jiném. Navíc jsem s žáky tancovala pouze 2x a na to, že mě moc neznali, byli perfektní. Snažila jsem se k nim chovat více přátelsky než jako autorita. Myslím, že sami pořádně nevěděli jaký mít ke mně postoj a to z toho důvodu, že pana učitele berou jako vážnou autoritu a já byla byla pravým opakem pana učitele, který do svých výkladu nedával žádné emoce, žádnou expresi, slovně nepodporoval jejich představivost. Třeba to nemusí být ani pravda, je to jen můj osobní pocit. U takového pana učitele bych se nejspíše cítila svázána. Ještě jedna věc, výklad na začátku vyučovací hodiny jsem neměla připravený a to ikdyž jsem věděla, že mám hospitaci. Ráda bych chtěla slyšet sebe sama, jak moc jsem si věřila. Tyhle pocity jsem nevnímala, protože jsem zrovna zakopávala o své slova. Taky jsem zvědavá na hodnocení od pana učitele a slečny doktorantky, která mi byla hospitovat?. Stále čerpám inspirace k výuce a stále se učím, takže se těším z každé nové zpětné vazby od zkušených učitelů.