V očích veřejnosti je práce učitele někdy chápána jako nenáročná profese – 2 měsíce prázdnin, chození po výletech a divadlech atd. Praxe mi však ukázala, že tomu tak není. Tuto profesi bych vykonávala ráda, ale po nahlédnutí do reálné výuky začínám přemýšlet o tom, zda povolání zvládnu. Učitel by měl především učit a zároveň vychovávat děti. Avšak v současné době je velmi obtížné obě dvě věci skloubit. Ve výuce se kolikrát řeší spíše výchovné záležitosti a na vzdělávání je pak méně času. Myslím si, že výchova dětí by měla být především věcí rodičů. Potom by zůstal větší prostor pro samotnou výuku. Na začátku vyučovací hodiny matematiky (v 9. třídě) po příchodu paní učitelky stála téměř polovina třídy – žáci se chtěli omluvit, že nesplnili domácí úkol. V tu chvíli mi přišlo, že je to docela dost lidí, kteří úkol zapomněli a že to snad ani není možné, ale na druhou stranu bylo zase fajn, že se paní učitelce přiznali. Nedokážu si představit, jak bych měla správně reagovat v takové situaci – možná bych jim dala jednou tolik příkladů do příští hodiny, aby si zapamatovali, že se mají do školy připravovat. Vzhledem k tomu, že paní učitelka neměla zpětnou vazbu, zda žáci pochopili dané učivo na základě domácího úkolu, začala v lavicích vyvolávat právě tyto žáky. Líbilo se mi, že nenechala domácí úkoly bez povšimnutí a na konci vyučovací hodiny se k nim vrátila. Žákům řekla, že je dostávají z důvodu, aby si látku procvičili a vůbec jí nevadí, když příklady vypočítají špatně. Myslím si, že je třeba úkoly plnit, neboť jde především o to, aby se na to doma podívali a zjistili čemu nerozumí. Ale pokud ho neudělají vůbec nebo jej opíší ve škole od spolužáků, pak úkol postrádá smysl a podvádí jen sami sebe. V další vyučovací hodině probíhalo zkoušení u tabule. Jeden z vyvolaných žáků dostal dva příklady na řešení rovnic o jedné neznámé. Tentýž příklad počítali i všichni ve třídě. Paní učitelka je upozornila, aby si příklad počítali sami, že na tabuli to nemusí být vždy správně. Žák, který byl u tabule až u ověřovací zkoušky zjistil, že mu to nevychází. Paní učitelka ho schválně na jeho chybu neupozornila a dala mu možnost, aby si chybu našel sám. Pokud se mu to podaří, nebude ohodnocen o stupeň horší známkou. Žák chybu našel a opravil. Po zkoušení se paní učitelka zeptala žáka i jeho spolužáků, jakou známku by si zasloužil. Líbilo se mi, jakým způsobem přistoupila k závěrečnému hodnocení. Nechala objektivně posoudit nejen samotného žáka u tabule, ale zajímal jí i názor ostatních spolužáků. Myslím si, že je důležité, aby žák měl možnost sám sebe ohodnotit. Rozvíjí to jeho sebereflektující schopnosti, neboť má možnost zamyslet se nad svým výkonem. Řekla bych, že zkoušení u tabule může být pro některé žáky stresující záležitost. Hraje zde roli příliš mnoho faktorů: výstup před celou třídou, strach a pochybnosti nad tím, zda počítá příklad správně, špatná orientace na velké tabuli ve srovnání se sešitem, tréma. I pro mě tohle zkoušení patří k těm méně příjemným a jsem velmi nervózní. Je to totiž úplně něco jiného, než když si příklad můžu vypočítat v klidu v lavici.