Nyní jsou za mnou první dny strávené na praxi na základní škole. Musím říct, že pocity jsou zatím dobré. První den na praxi jsem se hned trochu uklidnila, když jsem se šla osobně představit vedení školy. Musím říct, že mě hodně mile překvapilo, jak se ke mně vedení a učitelé ve sborovně chovali. Všichni byli milí, ochotní. A hlavně- neměla jsem pocit, že tady někoho obtěžuju. Jelikož jsem už pár praxí měla, tak musím přiznat, že ne vždy ze mě byli „nadšení“. Občas mi přišlo, že mě brali jako přítěž, i když s rukou na srdci říkám, že jsem se vždy na praxi opravdu snažila. Další milé překvapení mě čekalo, když jsem poprvé přišla do „našeho“ kabinetu. Tam už mě čekala moje doprovázející paní učitelka a její slečna asistentka. Obě ženy jsou v podstatě mé vrstevnice, za což jsem ráda. V kabinetu panovala přátelská atmosféra, paní učitelka mi krátce povyprávěla něco o třídě. Zásadní informace byla, že ve své speciální třídě má žáky od 6. do 9. ročníku. Dále jedna dívka potřebuje asistentku. Tito žáci se učí hromadně v jedné třídě. Když mi to řekla, nechápala jsem, jak to může zvládat a hlavně jakým stylem hodina probíhá? Jako zvonění dětem zahrála moderní písnička, to se mi moc líbilo, protože já si pamatuji zvonění jako jeden z nejhorších zvuků mého dětství. Jelikož se navíc písničky mění, troufám si říct, že nikdo z těch žáků si k nějaké z těchto písniček nevytvoří špatné vzpomínky. Jakmile jsem přišla poprvé do třídy, paní učitelka mě všem žákům představila. Šlo vidět, že už je na mě připravila, za což jsem byla ráda. Já jsem je pozdravila a ujistila jsem je, že se mě nemusí bát. Že jsem se vlastně také přišla něco naučit. Během tohoto prvního dne na mě byli děti očividně zvědavé. Jelikož jsem seděla za nimi a pozorovala vyučování, často se otáčeli. Přišlo mi, že byli hrozně rádi, že jim tam přišel někdo nový. Některé děti se přede mnou i hodně předváděli a ve výuce vtipkovali a dívali se na mě, co já na to. Hlavně kluci. Musím říct, že jsem ale byla opravdu hodně překvapená, jak jsou všichni klidní. Ve třídě byla úplně klidná atmosféra, žáci poslouchali, co paní učitelka říká. Paní asistentku brali jako takovou spíše kamarádku a pomocnou ruku. Paní asistentka se nevěnovala pouze „své“ žákyni, ale pomáhala, kde se dalo. To jsem třeba nečekala. Myslela jsem si, že se bude opravdu věnovat celou dobu jen tomu dítěti, kterého má na starost, ale spoustu času věnovala i ostatním dětem. Já jsem se samozřejmě snažila taky pomoct. Přiznávám se ale, že jsem se teprve začínala spíše orientovat, kdo je jak starý, kdo zapadá do jakého ročníku (6- 9.), kdo co probírá za učivo atp. Některé děti se mnou bez problému komunikovali a jiné vůbec. Některé děti se hrozně styděly a jedna holčička mi dokonce řekla, že se nesmí bavit s cizími lidmi. To jsem respektovala. Řekla jsem si, že třeba po nějaké době už pro ni cizí nebudu. (Toto se mi mimochodem třetí týden na praxi potvrdilo, holčička se mě sama začala ptát na některé věci. Brala jsem to jako úspěch a byla jsem za to moc ráda. Myslím si, že se to „prolomilo“ po tom, kdy jsem dětem o jedné přestávce řekla něco o mém osobním životě.) Postupem času jsem se začala dostávat do toho, kam každého žáka zařadit a co určitému žákovi vadí a jak se k němu asi chovat. Narovinu ale říkám, že to nebylo nic lehkého a občas mi to ještě dělá problém. Paní učitelku začínám tedy obdivovat čím dál víc. Do práce má hodně příprav, jelikož každý den neučí jen pět/šest hodin nějakých předmětů. Ale učí toho mnohem víc a kdekdo by to vzdal. Jde ale vidět, že ji práce baví a že má děti ve své třídě opravdu ráda. Do teď jsem nepřišla na to, jak to dělá, že jsou u ní děti tak hodné a klidné a ona přitom nemusí skoro ani zvednout hlas. Na tohle chci ale opravdu přijít. Za zmínku k mým prvním dnům ve škole určitě stojí chlapec, který přišel z běžné třídy této školy. Byla mu doporučena speciální třída, pro své obtíže byl nově do této třídy přiřazen. Paní učitelka říkala, že když přišel, bál se. Bál se, jak se k němu budou ostatní chovat a jak se k němu bude chovat i ona. Když jsem na praxi poprvé přišla, byl chlapec ve třídě třetí den. A s radostí říkám, že tam byl „jako doma“. Jde vidět, že mu nové prostředí svědčí a že je ve speciální třídě s devíti žáky šťastný. O tomto chlapci a o jeho příběhu se budu chtít určitě dozvědět ještě více. Dále se mi hodně líbil i individuální přístup ke každému žáku. Žákyně, která měla ve třídě paní asistentku, brala nově silné léky na epilepsii a ještě něco dalšího a byla hrozně unavená. Učení ji namáhalo, zvládala se soustředit maximálně dvacet minut, někdy i méně. Ve chvíli, kdy došlo k silné únavě, paní asistentka ji poslala do zadní části třídy, kde měli děti relaxační zónu a dívka si zde zdřímla. Jsem určitě pro, dívka by se jinak trápila a podle mého názoru by další učení nemělo cenu. Mé pocity jsou zatím takové, že nevím, jestli mi jeden semestr na praxi na této škole bude stačit. Je toho tolik a mám v tom popravdě pořád docela zmatek. Chci se dozvědět ještě strašně moc věcí ohledně dětí a hlavně proč bylo každé dítě do této třídy umístěno. Pak se naučit, jak takové děti učit, jak k nim přistupovat. Dále mě zajímají všechny jejich aktivity, co v rámci školy dělají. (Zatím jsem s nimi byla v dětské knihovně-byla to paráda). Vedle této třídy se nachází také první třída logopedická. Zde bych se chtěla určitě taky podívat, jelikož logopedie byla mou specializací na bakalářském studiu. Zatím bych ale určitě chtěla říct, že jsem si vybrala snad nejlepší školu, jakou jsem mohla a chodím z praxí vždy plná dojmů a dobré nálady a nadšená. Zároveň si ale vždycky uvědomím, jak moc budu muset na sobě ještě zapracovat, abych jednou něco takového také zvládala.