Mám za sebou další týdny praxe. Praxe je to celkem výživná, neboť většinu hodin sama učím. Samozřejmě za dozoru provázejících učitelů. V poslední době můžu ve své praxi vidět trochu posun, alespoň já to tak cítím. Zvládám si lépe organizovat přípravu tak, abych to v hodinách víceméně stíhala. Předtím jsem nedokázala odhadnout, jaká aktivita bude jak dlouho v reálu trvat a taky to podle toho vypadalo – obvykle to, co jsem si připravila, by klidně vyšlo na dvě hodiny. Netvrdím, že nyní mi vše vyjde, ale rozhodně je to o něco lepší. I ve výuce už se cítím trochu sebejistěji. Zvládám už trochu lépe i v hodině improvizovat, pokud to situace vyžaduje. Dříve jsem se snažila připravit si všechny kroky naprosto do detailu. Dnes bych ale řekla, že jsem ve výuce trochu flexibilnější. Stále mám občas trochu problém s kázní. Bylo mi řečeno, že někteří se dokonce vyloženě předvádí přede mnou. Největší problém mám s šesťáky v němčině. Je to totiž násobené silnou nechutí učit se tento jazyk. Pro současné generace je totiž němčina poměrně neatraktivním jazykem. V počátcích je poněkud těžší a je potřeba se jí opravdu věnovat. Tím, že je ale složitá, klesá snaha se jí více věnovat. Žáci jsou pak otrávení při procvičování nějaké látky (i když se snažím zapojovat nějaké hry a vymýšlet kreativní cvičení) a projevuje se to i v jejich chování. Někdy mám problém i s deváťáky na občanskou výchovu, nicméně tam to funguje spíše jak aprílové počasí. Někdy pracují s nadšením a více, než bych čekala, jindy jsou roztržití nebo úplně apatičtí. To byl příklad například poslední hodiny. Je však pravda, že pro to byly specifické podmínky. Většina z nich měla druhý den dělat přijímací zkoušky. Dá se tedy pochopit, že nebyli úplně ve své kůži. Ve svém minulém deníku jsem se také zmiňovala o chlapci z osmého ročníku, který obvykle ve výuce působí problémy. Měla jsem možnost zjistit, že pokud u sebe nemá svého „kumpána ve zbroji“, není to tak strašné. Zmíněný kamarád chyběl a ve výuce to bylo znát. Probírali jsme rozdíl mezi právním odvětvím, předpisem a normou. Nejprve se nechtěl zapojovat, protože je moc „hloupý“ na to, aby tomu rozuměl a v podstatě rezignoval dříve, než se o něco vůbec pokusil. Nechala jsem ho, ať si vyslechne pár příkladů a až pak se zapojí. Když se snažil soustředit, tak po pár počátečních chybách rozdíly určoval velice správně, dokonce se sám hlásil na odpovědi, což mě příjemně překvapilo. Uvidíme, jak to bude probíhat v dalších hodinách. Jednu, pro mě naprosto nepochopitelnou novinku pro mě ale vyučující přece jen měli. Ve škole se zavedl zákaz chození na počítače. Opravdu nechápu proč, pro provázejícího učitele to taky byla velké neznámá. Předměty jako občanská výchova, výchova ke zdraví a podobně prý vůbec nepotřebují chodit na počítače. Tohle nařízení opravdu nechápu. Sama jsem několikrát se třídou na počítačích byla, abychom mohli vytvářet projekty. Proč by tohle nemělo patřit do občanské výchovy? Není to právě účel výuky, aby si děti zkoušely vyhledat informace samy, aby se dozvídaly nové věci vlastním přičiněním, protože tak si je dle mého názoru lépe zapamatují, a také aby nalezené informace zprostředkovali ostatním? Co je na tom tak špatně? A moc možností, jak čerpat nové informace, než jít na počítače není. Děti sice často mívají chytré mobilní telefony, ale signál wifi je ve škole žalostný. Ve třídě chybí počítač i projektor. Pokud tedy člověk chtěl výuku ozvláštnit, nebyla jiná možnost než se přesunout do počítačové učebny. I to teď ale bude nemožné. Nechápu význam tohoto nařízení, ale budu ho muset tolerovat. Jen je to podle mě krok zpět, k čistě frontální výuce. Bez jiných možností, ve třídě, kde chybí jakékoliv vybavení a místa je tam sotva tak, aby byly mezi lavicemi uličky, je velmi složité pracovat nějakým méně tradičním způsobem.