Pro svou učitelskou praxi 2 jsem si tentokrát nevybrala fakultní školu v Brně, ale rozhodla jsem se kontaktovat moje „mateřské“ gymnázium, které jsem v minulosti navštěvovala 8 let. Vše proběhlo bez problémů a pod svá křídla si mě vzala moje bývalá dějepisářka a nová učitelka občanské výchovy, s kterou jsem doposud neměla tu čest. Společně jsme se domluvily, kdy budu moct chodit do jejich hodin, také jsme vytvořili harmonogram hospitací a samotné výuky a šlo se na to. První tři týdny jsem chodila pouze na náslechy. V občanské výchově se to týkalo primy a sekundy, které odpovídají šesté a sedmé třídě základní školy. A v dějepise taktéž těchto dvou tříd a k tomu ještě kvarty, což jsou deváťáci. Jsem hodně vděčná za to, že to takhle vyšlo, protože shledávám opravdu přínosným sledovat práci stejných tříd ve dvou různých předmětech pod vedením dvou různých učitelek. Ihned z prvních dvou hodin občanské výchovy jsem pochopila, že žáci svoji paní učitelku neberou s respektem, z jejich reakcí se dá soudit, že jim pravděpodobně ani nevyhovuje, jako člověk a že by chtěli mít raději někoho jiného. Paní učitelka totiž působí velmi nervózně, jde cítit, že stále někam spěchá, což je velmi pravděpodobné, neboť v tematickém plánu je ve skluzu cca o 4 hodiny. Také nenechává dětem prostor pro jejich odpovědi a prakticky celou hodinu mluví jen ona. Paní učitelka sice otázky žákům pokládá, ale přijde mi, že ji odpověď toho člověk vůbec nezajímá a pokračuje ve výkladu tak, jak si ho nachystala. Pokud zadá nějakou aktivitu ve stylu doplň do cvičení, pracujte ve skupinách, rozmysli si něco apod. Nenechává žákům dostatečný čas pro vyplnění a prakticky hned přechází ke kontrole. Následně se diví, že žáci nic nestíhají a říká jim, že jsou strašně pomalí. A jelikož některé z těch dětí znám osobně, mám od nich přímou zpětnou vazbu a vím, že toto se jim také nelíbí. Dějepis je pravým opakem. Paní učitelka, která je na této škole majoritní dějepisářkou, zde učí už cca 30 let a zbývají jí 2 roky do důchodu. Je skutečnou odbornicí na svůj obor a jde to z ní i cítit. Žáci s ní jednají s respektem, a tak jedná i ona s nimi. Má přesnou osnovu vedení hodiny, kde věnuje cca 20 minut času opakování a 25 minut novému učivu. Její přednes je velmi zajímavý, umí vytáhnout to nejdůležitější, má přesné znalosti a velmi dbá na práci s mapou. Její metody opakování jsou velmi neotřelé – u mladších žáků formou odkrývání tajenky, u starších přes vzájemné zkoušení a hodně klade důraz na ústní projev, protože shledává, že pro žáky je čím dál složitější vytvořit plynulou větu. Ze všech dějepisných hodin jsem nadšená a začínám si uvědomovat opravdu markantní rozdíl mezi výukou na základní škole oproti nižšímu gymnáziu. V minulém semestru, kdy jsem navštěvovala klasickou základní školu, jsem vše vnímala ve stylu „probereme to a bude to“. Kdežto na gymnáziu cítím velkou zodpovědnost budoucnost žáků v podobě zvládnutí maturity, protože za jejich veškeré vědomosti a znalosti odpovídám jen já a žádný jiný učitel. Také jsem zjistila, jak velký důraz je na gymnáziích kladen na různé olympiády, projekty a mimoškolní aktivity. Zkrátka, trochu mi ty růžové brýle, které jsem si v minulém semestru nasadila, padají. Nicméně, nyní mě už čeká samostatná výuka, o které bude příští reflexivní deník.