Učila jsem osmáky a zrovna jsem měla tu smůlu, že venku pršelo. To působilo na žáky hůř, než jsem čekala. Myslela jsem, že to bude hodina, jako každá jiná, ale počasí s náladou a rozmarem třídy dělalo divy. Celá hodina, kterou jsem vyučovala, byla velmi roztříštěná, protože každou chvíli se venku změnilo počasí, což třídu velmi rozptylovalo. Když začalo pršet, svítit slunce nebo padat kroupy, někdo na to upozornil a já měla co dělat, aby se třída zase myšlenkami od okna vrátila k hodině. Měla jsem pocit, že to nezvládám, a že nemám šanci dokončit hodinu, aniž bych aspoň půl minuty nemusela sjednávat ve třídě klid. Nakonec hodina skončila a já jsem si trochu oddechla, že to mám za sebou, a že jsem si, aspoň doufám, zachovala nějakou důstojnost a nevypadala při hodině vykolejeně. Po skončení hodiny ke stolu přišel jeden z žáků, kterého jsem považovala za jednoho z nejvlivnějších aktérů třídy. Velmi mě překvapilo, když se mě zeptal, jak dlouho ještě budu učit já místo jejich paní učitelky. Když jsem mu odpověděla, že ještě chvíli ano, usmál se a řekl, že je rád, že učím já, že to třídu se mnou baví. Řekla jsem mu, že si toho vážím, i když v hlavě jsem si říkala, že je to zvláštní, když jsem se celou hodinu nervovala a pomalu na ně ječela, aby dávali aspoň na pár vteřin pozor. Nakonec mi ještě řekl, ať si nedělám nic z toho, že jsou hluční, že to tak nemyslí, že jsou prostě taková hlučná třída. Tohle setkání mi dalo hodně síly do příštích hodin.