Na druhou praxi jsem se moc těšila. Ta první mě dost povzbudila a nakopla, měla jsem skvělého mentora a i žáci byli moc fajn. Přiznám se, že jsem do školy, kde teď praxi mám (základka v naší vesnici, kterou jsem navštěvovala i já), chodila už mnohem dřív, než samotná praxe začala. Chodila jsem na náslechy, chtěla jsem vidět děti, které osobně znám (a je jich spousta), jak na tom jsou. Jenže teď jsem celkem zklamaná. Nevím, co se stalo, možná ta pauza mezi praxemi, už nemám takové sebevědomí a jsem dost nejistá, navíc mě hodně demotivuje přístup těch dětí (nic se jim nechce, nebaví je to – i když ne všechny) a taky ta úroveň angličtiny, ta je katastrofální. Nedá se to s Brnem snad ani srovnat. Nejdřív jsem si myslela, že je to chyba učitelů, ale postupně zjišťuji, že když to dítě o ten jazyk fakt nemá zájem a nemá na něho nadání, tak je to pak těžké. Když jsem se o tom bavila s mou mentorkou, říkala, že ona si je toho vědoma, že ta úroveň stále klesá a že těm dětem, které tam jsou teď, dává tak 10 procent z toho, co mohla dát nám jako žákům – teď mám na mysli učební úroveň, obtížnost. Chodím ke dvěma učitelům, jedna je moje provázející a k tomu jednomu chodím navíc, chci si toho vyzkoušet co nejvíc, ráda bych pak jela i s osmou třídou na výlet. Plus doprovod na nějaké akce, prostě co nejvíc toho půjde. Má mentorka mě hodně překvapila. Je sice fakt, že učí už dlouho a sama toho má asi plné kecky, ale líbí se mi, jak je schopná improvizace a jak dokáže každou věc použít jako učební látku. Jde i vidět, že ty děti zná. Co mně fakt mrzí je nezájem dětí. Někteří ani neposlouchají, když jim učitel něco říká, pak se několikrát ptají na to, co mají dělat, vůbec nevnímají a přitom si myslím, že z některých by šlo vymáčknout víc, nejsou hloupí, ale ten jejich přístup jim znemožňuje jakýkoliv pokrok. Jsem úplně až znechucena tím, jak ty děti nezvládají základní věci. V sedmé třídě jsme strávili snad víc jak 20 minut představováním, nebyli mi schopni pořádně říct, jaké jsou jejich koníčky. Deváťáci zase neuměli složit otázku Do you have? Vždyť to jsou naprosté základy. Ano, přiznám se, že mám stále problém s tím snížit se na tu jejich úroveň, očekávám od nich mnohem víc, nedokážu si to pořád nějak v té hlavě srovnat. Ale tohle si myslím, že by měli zvládnout. Co pak budou na té střední škole dělat? Co vidím jako problém u učitelů je to, že ty děti nemotivují pomocí cílů. Asi jsem se ani moc nesetkala s tím, že by jim na začátku řekli, proč budou dneska dělat to, co budou dělat. Já sama s tím mám ale taky problém. Občas v tom prostě to využití nevidím. Můj mentor na minulé praxi mě učil, že tohle je základ, že ty děti to musí vědět, protože to je pro ně prostě motivace k tomu dávat pozor a něco se naučit. Nevím, jestli to je tou dobou, že dneska děcka mají všechno, na co si vzpomenou, nemusí nic dělat, pracovat, doma skoro nepomáhají, pořád se flákají, na školu kašlou a kázeň jim nic neříká. V naší škole se neustále řeší nějaké kázeňské přestupky. Krom základní drzosti jsou i případy jako že jeden kluk z devítky nakreslil portrét učitele nebo napsal na papír I’m racist. Tohle není moc dobré, protože si myslím, že ten kluk v sobě pěstuje násilí, které se může později projevit. Je až neuvěřitelné, co všechno si ty děti dovolí na toho učitele. Ze mě moc respekt nemají, není to až tak strašné, ale spousta z nich mě zná osobně a už se mi stalo, že mě oslovili jménem. Asi není úplně dobré učit na škole, kde znám tolik dětí a tykám si s nimi. Ale tak každá zkušenost dobrá. Co mě překvapuje je nápad, který funguje v naší škole. Každý učitel na druhém stupni má u sebe papír s rozvrhem tzv. pohotovosti. Jde o to, že jakmile má nějaký učitel volnou hodinu, musí ji strávit ve sborovně a přitom si dělat třeba svou práci. Jakmile je nějaký žák neukázněný v hodině, vyrušuje, nepracuje a tím pádem ruší ty, kteří pracovat chtějí, učitel mu zadá samostatnou práci a pošle do sborovny, kde na něho čeká už ten daný učitel, co má „pohotovost“. Tam pod jeho dohledem pracuje na svém úkolu. Nejdřív mi to přišlo směšné, takový způsob, jak se zbavit nepohodlného žáka, ale na druhou stranu, co má ten učitel dělat, když je žák nezvladatelný? Někdy se to možná ještě řeší nějakou poznámkou a taky se učitelé bavili o tom, že tu práci pak budou známkovat. Nevím, zda je to úplně vhodné řešení, každopádně si myslím, že ten žák z té hodiny vlastně nemá nic, protože ze samostatné práce, co si budem, se toho moc nenaučí. Ještě navíc, když tam nemá nikoho, koho by se mohl zeptat, pokud zrovna nemá to štěstí, že tam sedí právě pedagog s konkrétní aprobací. Co je ale špatné je to, že děti toho využívají a berou to jako privilegium, že jdou do sborovny. Já jsem frajer, protože tam jdu. Má to pak smysl? Jsem docela demotivovaná tím vším, člověk se připravuje na hodinu a pro ně to je nic. Doufám, že se postupně naučím si některé věci nebrat tak osobně a budu schopná ty žáky nějak zabavit a ukáznit si je.