Co mě vzdycky dokáže v duchu pobavit je zpětná reakce mého provázejíciho učitele (tedy, když si o ni řeknu). Modelový rozhovor vypadá nějak takto: Já: Tak, co říkáte na tuto hodinu? Provázející učitel (PU): Jo, dobrý. Já: Myslíte si, že si z toho děcka něco vzali? PU: Jo, bylo to dobrý. Já: Co říkate na „tuto“ aktivitu? PU: Jo, dobrý..ale možná to na ně bylo moc. Tahle třída je taková slabá, někteří jsou vyloženě hloupoučký (pozn.: nezáleží na třídě). Já: Aha..takže si myslíte, že to na ně bylo moc náročný? PU: Ne, bylo to dobrý. Abych byl, ale spravedlivý tak hlavně ze začátku své praxe jsem na žáky chrlil až příliš mnoho informací a aktivit. Takže hodiny někdy dopadaly tak, že jsem neprobral všechno, co jsem chtěl. Z těchto chyb jsem se, tedy myslím, poučil a teď v hodinách stíháme vše, co chci a to (podle mne) v uspokojující kvalitě. Získal jsem i pocit, že žáky hodiny se mnou baví a cítím, že se na tyto hodiny i těší a něco jim dávají. To je na tom asi to nejvíce uspokojující.