Praxi z českého jazyka jsem zvládla poměrně rychle. Měla jsem možnost si vyzkoušet výuku v šesté, sedmé a deváté třídě. Bohužel však z praxe odcházím rozčarovaná. Není to kvůli tomu, že bych se na škole necítila dobře. Není to ani kvůli tomu, že bych měla nějaké problémy s žáky nebo provázející učitelkou. Dokonce to není ani kvůli tomu, že bych uvažovala o jiném povolání. Učila bych ráda, baví mě to... ALE... co mě naprosto odzbrojilo, byly znalosti, které žáci mají. Nebo abych byla přesnější – znalosti, které nemají. Nejhůře na tom byli žáci v deváté třídě. Což mě zarazilo o to víc, že se jich zhruba polovina připravuje k přijímacím zkouškám! Na začátku hodiny jsem tedy v deváté třídě rozdala krátké doplňovací cvičení, asi na 10 řádků, kde procvičovali vyjmenovaná slova, shodu přísudku s podmětem, psaní s/z a velká/malá písmena. Z druhé strany jsem jim nadiktovala souvětí, kde měli určit hlavní a vedlejší větu, určit druhy vedlejších vět a znázornit graf souvětí. Na další hodinu jsem jim tuto krátkou rozcvičku měla opravit. Seděla jsem nad tím a jenom kroutila hlavou. U doplňování se pohybovali v rozmezí 7 – 25 chyb. Jedinou výjimkou byla žákyně, která měla ve cvičení pouhé dvě chyby. Ta jako jediná zvládla i rozbor souvětí, včetně grafu. Ostatní si jen napsali souvětí, maximálně nadepsali, kde se nachází hlavní nebo vedlejší věta, a tím to skončilo. Nejdřív mě napadlo, jestli to třeba nedělají schválně, protože mi nebylo úplně jasné, proč by někdo psal slovo „vítěz“ s ypsilon, případně proč by měl mít někdo ve cvičení pětadvacet chyb. Jenže když jsem jim zadala práci, opravdu se snažili ty úkoly plnit, některé jsem musela sice několikrát upozornit, že mají pracovat, ale nakonec skutečně pracovali. Další hodinu jsem tedy zrušila svůj původní záměr, věnovat se rozboru souvětí, a celou hodinu jsme si opakovali pravidla českého pravopisu. Jenže jakou mám šanci za ty dvě tři hodiny, co u nich učím na praxi, něco změnit?! V sedmém ročníku jsme se věnovali vedlejším větám, a to především těm příslovečným. Jak se ale věnovat určování druhů vedlejších vět, když žáci neumí určit ani to, která věta je hlavní. Když už náhodou věty určí správně, neumí se zase správně zeptat na vedlejší větu. To že si pletou vedlejší věty s větnými členy asi nechám bez komentáře. Uplynou dvě hodiny a učí se zase něco dalšího, přitom neumí ještě to staré, ale to nevadí, protože důležité je stihnout to, co je v plánu! Nevím, kde je chyba, jestli ve stylu výuky, který mají zavedený, nebo přímo u žáků, kterým chybí zájem. Snažila jsem se jim vedlejší věty přiblížit nějakým zajímavým způsobem, vymýšlela jsem různá cvičení, hry. Reakcí na toto mé snažení byly jen poznámky typu: ,,Zas další papíry?“ Přitom mi to všechno zabralo tolik času... Nejlépe se mi učilo v šesté třídě, kde jsem měla sloh. Zde žádné problémy nebyly. Možná jen trochu obtížnější bylo probudit v žácích tvořivost a kreativitu. Nakonec jsme však společnými silami zvládli napsat popis pracovního postupu i osobní dopis. A teď, když člověk přijde z takové praxe na fakultu, kde je nám neustále kladeno na srdce, jak je důležité využívat ve výuce různé metody, nejlépe metody kritického myšlení... Opět musím kroutit hlavou, protože upřímně, když žáci nezvládají to základní, co by měli umět už z předešlých ročníků, tak úplně vidím, jak na ně zkouším metodu kmeny a kořeny nebo I.N.S.E.R.T. ... Je to zvláštní jak se rozchází očekávání s realitou, a to nejen to fakultní, ale i moje... Snad až budu opravdu učit a třídy budu mít dlouhodobě, bude práce s nimi lepší. Naučím je pracovat podle různých metod výuky a určitě budou umět pravopis! Na praxi mi ale spíš připadalo, že jsem pro ně spadla z Marsu...