Ve škole mi sice uběhly již tři týdny praxe, ale já si ničeho zajímavého či pro mě zásadního nevšimla. Vše probíhá klidně a uspokojivě. Moje provázející učitelka, která v této instituci pracuje již pětatřicet let, je na svůj věk dosti čiperná. Je to vlastně taková zábavná „hérečka“ (říká to o sobě i ona sama). To se mi líbí. I po těch všech letech strávených ve škole stále zařizuje mimoškolní aktivity (koncerty, divadla) a jde vidět, že jí na dětech opravdu záleží. Taky je hodná a dělá úkoly navíc. Nedávno jsme spolu psaly dlouhý email rodičům nemocné holčičky, kde jsme popisovaly, co všechno ve škole propásla. Říkala jsem si, že je to od ní pěkný a že je to jen odrazem její dobré vůle. Ale dělá to pro všechny studenty, kteří chybí? Budu to taky dělat až budu učit? Jenže každý den přece někdo chybí. Kdyby učitelka psala e-maily všem těmto žákům, nedělala by pak nic jinýho. Myslím si, že ta holčička chyběla už delší dobu, tak možná proto. Já si ze svých školních let pamatuju, že jsem si vždy všechny úkoly musela zjistit sama od svých spolužáků. Škola nás tak vedla k větší samostatnosti. Zažila jsem i dvě mimoškolní vyučování. Jednou jsme byli s deváťáky ve městě, kde dělali projekt „Brno v minulosti a dnes“. Dále jsem také byla v lese, kde děcka soutěžily v běhu. Obě akce proběhly bez mimořádných událostí a problémů.