Jsem opravdu velmi ráda, že se naplnilo mé přání z minulého reflektivního deníku, že negativní pocity vystřídají opět ty pozitivní. Následující den na praxi byl úplným opakem toho, který jsem popisovala minule. Jen mě to utvrdilo v mém předchozím názoru, jak moc záleží na momentálním stavu člověka (učitele). Minule jsem měla migrénu a bylo mi špatně a taky se to odrazilo na celé praxi, kterou jsem hodnotila negativně. Nechtělo se mi mluvit ani přemýšlet, bylo mi zkrátka zle. Naproti tomu tentokrát jsem byla plná energie. Jakoby všechno člověk viděl úplně jinýma očima. Žáci, kteří mi minulý týden lezli na nervy, byli tentokrát úplná zlatíčka (možná to bylo také tím, že jich bylo o něco méně). V hodině mě to bavilo, žáci spolupracovali a přišlo mi to jako takové přátelské povídání. Napadali mě různé zajímavosti, které žákům říct, zkrátka tentokrát jsem měla chuť být aktivní. Minule jsem se modlila, ať po mě hlavně nikdo nic nechce, tentokrát jsem sama měla iniciativu. Opravdu záleží na tom, jak se zrovna člověk vyspí, jaké je počasí, atmosféra. Přemýšlím, že takhle to vlastně nemá jen učitel, ale určitě i žáci. Někdy se jim chce být aktivní a hlásí se jeden za druhým (jako tomu bylo tentokrát), jindy si to jen chtějí odsedět (v lepším případě) nebo se nudí a vyrušují nebo jsou „rozzívení“ Uvědomuji si, jak je důležité být empatický a vcítit se do momentálního stavu žáků. Třeba zrovna prožívají to, co já minule, jsou unavení, nemocní nebo jenom otrávení. Učitel by měl být chápavý, a když vidí, že někdo prostě dneska aktivní být nechce, tak ho k tomu nenutit – např. nevolat ho k tabuli nebo mu nedávat náročné otevřené otázky. Kromě toho jsem také přemýšlela o motivaci žáků učit se daný předmět. Stále mi připadá, že žáci jsou pod vedením paní učitelky NJ dost znudění, že nemají to správné nadšení. Paní učitelka má vždy výborně zvládnuté přípravy, ale celé mi to přijde takové mechanické. Já oproti tomu mám ráda částečnou improvizaci a větší osobitost. Ráda uvádím konkrétní příklady ze života, zajímavé spojitosti, ráda zapojím i techniku. O tu techniku se paní učitelka také snaží, ale jinak to na mě působí jako takové „tak teď to tady dovykládám ať máme toto téma z krku a konec“. Já se raději u něčeho zastavím, klidně odbočím, ale povykládám k tomu něco zajímavého, nějaké asociace a myslím si, že potom si to člověk i lépe zapamatuje. Také si myslím, že je hodně důležité a motivační umět žáky pochválit, což mi během hospitací taky chybělo. Sama z vlastní zkušenosti vím, že když mě někdo pochválí, dává mi to energii a chuť v tom pokračovat. Můj učitel NJ na gymnáziu používal naopak taktiku všechny zkritizovat a tak trošku je naštvat, aby se zapřeli a dokázali mu, že na to mají. Mě to bylo nepříjemné, jsem právě ta, která potřebuje chválit, to je pro mě motivační a myslím si, že tak to má většina. U toho učitele z gymplu se často stávalo, že se někdo pod jeho kritikou rozbrečel. To podle mě u těch zkritizovaných vyvolalo jen odpor k předmětu. Ano, našlo se pár jedinců (včetně asi i mě), kteří se nakonec opravdu zapřeli a chtěli mu ukázat (nakonec jsem vlastně paradoxně šla NJ studovat díky němu). Ale myslím si, že celkově bylo těch otrávených víc. Proto pořád dbám na dostatečné (zasloužené) chválení. Žáci by měli pocítit pocit úspěchu. To je motivuje, a když je někdo motivovaný, tak ho to bude určitě i bavit. Celkově jsem ráda, že se mi vrátily optimistické pocity a doufám, že mi vydrží. Člověk prostě musí počítat s tím, že každý den není úplně růžový, ale o to víc si váží těch podařených.