Tak je to opět tady. Začala praxe. I přes to, že už je to v pořadí druhá, tak se ve mně mísí pocity nejistoty a strachu. Přece jenom se jedná o jinou školu, jiné prostředí, jiné vyučující a hlavně jiné žáky. A přitom ta první praxe byla tak fajn, tak proč by nemohla být i tato? Přece jenom je to na mě, co si z toho odnesu. Z první praxe jsem taky měla respekt a obavy, nakonec jsem si to ale nemohla vynachválit. Navíc mě to jenom utvrdilo v tom, že opravdu učit chci. A to i přes to, že jsem si vyposlechla několik hororových příběhů, kterým zrovna moc neholduju. Dá se tedy vlastně říct, že nějaká malá část mě se na praxi opět těší. Přece jenom je to zase úplně odlišná činnost od toho, co se ode mě očekává a vyžaduje na univerzitě. Takže je to jakési odbočení od zaběhlého stereotypu a vystoupení z mé komfortní zóny. Přece jenom stát před třídou plnou dětí je trošku dost velký tlak na psychiku, alespoň pro mne. Zatím mě uklidňuje fakt, že se začíná náslechama, abych zjistila, jak to v hodinách funguje. Ovšem už tam dostávám dost na budku, když zjišťuju, že někteří žáci prochází opravdu silnou pubertou. Projevuje se to hlavně tak, že když mě paní učitelka představila jako budoucí paní učitelku, která se na ně přišla podívat, tak zezadu jsem slyšela holčičku, ano holčičku, že oni se teda taky podívají na mě. Chápu, že je dost pravděpodobné, že jakmile si před ně stoupnu, tak jim tyhle poznámky odletí daleko pryč. Ale stejně. Vydrží to možná jednu hodinu, maximálně dvě, a já je pak budu sundávat ze stropu. Ach jo, myslím, že každá škola by měla povinně mít psychologa pro učitele. Anebo rychlé spojení na blázinec. Potom jsou tady samozřejmě děti, které jenom vyjeveně čučí, kdo jim to do té třídy přišel a nevydají ze sebe ani slovo. Dneska jsem ale taky zažila páťáčky, kteří mě vesele zdravili, jakmile jsem vešla. Tak to mě potěšilo. Asi je taky pravda, že se v tom chování dětí odráží i to, jak si je ten daný učitel „vychoval“. Nemohli bychom v tom případě mít nějaké hodiny drezury? Jenom pro případ? No, příští týden mě čekají první hodiny vlastní výuky. Jsem zvědavá, jak se mi povede během této praxe. Přece jenom těch hodin bude víc, bude to zase jiná situace a jiná zkušenost. První praxe byla spíše takové ponoření prstů do břehu oceánu, teďka už jde trošku do tuhého. Hlavně se asi bojím toho, že jakmile do nějaké hodiny půjdu víckrát, tak ztratím tu výhodu překvapení a nevědomosti. Žáci už budou vědět, co asi můžou čekat a nebudou tak ukáznění, ale uvidíme. Třeba mě to ještě příjemně překvapí. Možná právě proto se řídím heslem: „Doufej v nejlepší, ale buď připraven na nejhorší.“