V jedné hodině jsem na náslechu zažila situaci, kdy byli žáci naprosto nesnesitelní. Bavili se, vyrušovali, učitelka se snažila několikrát situaci ve třídě uklidit, avšak bez úspěchu. Bylo mi té učitelky i těch pár jedinců, kteří dávali pozor, líto. Snažili se, co mohli, ale ostatní to absolutně nerespektovali. Paní učitelka byla po hodině unavená a sama z té hodiny byla nešťastná. Od paní asistentky jsem se později dozvěděla, že se takto nechovali jen v této konkrétní jedné hodině, ale celý den. V této chvíli jsem si říkala, že se asi opravdu najdou dny, kdy se člověk cítí absolutně bezmocný – snaží se a udělá vše, co může, ale když s člověkem žáci odmítají komunikovat, je to špatně. Tou lepší variantou je ještě to, že takový den v některých třídách nastane jen jednou za čas. Problémem však nastává, pokud takovýto stav přetrvává dlouhodoběji. V tomto případě si myslím, že to ale musí vadit i samotným žákům, kteří se přes vyrušování spolužáků, byť by chtěli, moc nenaučí. Jedna paní učitelka má ve škole výborně „vycvičené“ žáky, kteří jí opravdu před každou hodinou přijdou do kabinetu, jestli nepotřebuje nějaké pomůcky. Z jedné třídy jí dokonce chodí pravidelně tři žačky. Jelikož paní učitelka nemá tolik pomůcek, které by potřebovala vzít. Rozděluje potřebné pomůcky na komínky a určuje pořadí, v jakém jí je mají dát na stůl. Moc se mi to líbí - na holkách je vidět, že paní učitelku vidí rády, a že se na ni těší. Jednou bych chtěla mít také takový vztah se svými žáky a doufám, že se mi podaří mít ve třídě i takové šikovné pomocníky, kteří si opravdu před každou hodinou vzpomenou a zajdou do kabinetu pro potřebné pomůcky.