V posledních týdnech jsem měla možnost vyzkoušet si mimo jiné výuku literatury ve dvou třídách devátého ročníku. Velmi jsem se na to těšila, protože vnitřně cítím, že mě to jako budoucí učitelku táhne spíše na střední školu, a deváťáci už k tomu mají hodně blízko. Zároveň jsem se však i velice obávala toho, jak mě starší žáci přijmou. První ze dvou hodin jsem absolvovala sama jako suplování, protože paní učitelka zrovna byla mimo školu. Očekávala jsem, že žáci zneužijí nepřítomnosti jejich vyučující a udělají si z literatury volnější hodinu. Nejsem si jistá, zda bych je dokázala sama usměrnit. Ale k mému překvapení byli prostě úžasní. Je vidět, že jsou v hodinách zvyklí být v klidu a věnovat veškerou pozornost paní učitelce. Neměla jsem s nimi sebemenší problém. Pár kluků občas proneslo nějaký vtípek, ale nebylo to nijak obtěžující, naopak to uvolnilo atmosféru ve třídě. Na začátku hodiny jsem byla nervózní, protože opravdu byla veškerá pozornost věnována jen mně, ale postupně jsem se uklidnila a výuku si užívala. Druhá třída byla zrovna tak klidná a pozorná jako ta předchozí. Zde už byla přítomna i paní učitelka a já jsem si připadala sebejistější. Celkově jsem s průběhem obou vyučovacích hodin spokojená a odnesla jsem si z nich velmi pozitivní pocity. Měla jsem strach, že mě zkušenost s deváťáky může demotivovat k tomu učit starší žáky. Naštěstí mě naopak motivovala a ještě víc se těším, až jednou budu mít svou vlastní třídu. Obohacující v dobrém i horším slova smyslu byly náslechy v hodinách ČJ v sedmých ročnících. Jedna ze tříd byla více méně běžná, ve druhé jsem se poprvé setkala s inkluzivním vzděláváním v praxi. Z té „běžné“ třídy jsem odcházela s údivem, kolik mají žáci vědomostí a celkově jak bez výjimek zvládají učivo o větných členech. Ve třídě byla velmi příjemná atmosféra. Stejně jako deváťáci i sedmáci jsou očividně zvyklí plně vnímat paní učitelku a její výklad. Byla to moc příjemná hodina. Jiná situace byla ve třídě, kde dva kluci měli přiděleného asistenta. Pan asistent byl starší muž s velice zvučným hlasem, takže ačkoliv se snažil na oba kluky mluvit potichu, nikdy to potichu nebylo. Žáci ve třídě neměli šanci se stoprocentně soustředit na výklad paní učitelky na rozdíl od předchozí třídy. Kromě jejího hlasu musí ve třídě vnímat i hlas pana asistenta, který nechtěně odvádí pozornost. Pociťovala jsem tam i jinou, bohužel horší, atmosféru. Paní učitelka vypadala chvílemi frustrovaně, protože během hodiny musela chodit na kluky se zvláštními potřebami. Pan asistent moc neměl ponětí, o čem je v hodině řeč (což není jeho vina), a tak nemohl klukům se vším pomoct sám. Tím pádem jsou „běžní“ žáci ochuzeni o část pozornosti, kterou by jim paní učitelka jinak věnovala naplno. Celkově jsem měla pocit, že žáci ve třídě mají větší mezery ve znalostech než jejich spolužáci z vedlejší třídy. Smutné je na tom hlavně to, že jsou mezi nimi i ambiciózní jedinci, kteří jsou zbytečně nuceni přizpůsobit se pomalejšímu tempu výuky. Vždy jsem byla k inkluzi ve školství skeptická, ale neodvažovala jsem se ji soudit, aniž bych se s ní setkala v praxi. Tato zkušenost v sedmém ročníku mi ale potvrdila předchozí domněnky a s inkluzí zkrátka nesouhlasím. Myšlenka pokusit se začlenit děti jakkoliv omezené mezi děti „normální“ je určitě dobrá. Myslím si však, že by se to dalo udělat i jiným způsobem. Začleňování žáků se zvláštními potřebami do běžných tříd má spoustu nedomyšlených mezer – sama paní učitelka přiznala, že neví, jak přesně tyto žáky učit (toto přísluší spíše speciálním pedagogům), má dvakrát tolik práce s přípravou na hodinu, je nucena částečně zpomalit tempo výuky atd. Hlavně si však myslím, že samotným žákům se zvláštními potřebami by více vyhovovala výuka v kolektivu sobě rovných.