Ze své první dvouhodiny týkající se hospitace v hodině výtvatrné výchovy jsem byla docela rozpačitá. Moje provázející paní učitelka přišla do školy někdy o třičtvrtě na 8 honem honem, bylo vidět, že nestíhá. Vzala mě do kabinetu, ukáza mi kam si můžu odložit věci a než jsem se vzpamatovala, držela pod paží notebook a říká: „Tak jdeme.“ Šli jsme do třídy 6.A. Během cesty do třídy mi učitelka řekla, že jsou tihle žáci problémový. Přišli jsme do třídy a byla jsem docela v šoku. První co jsem viděla, byly lavice, které byly různě skoro až poházené po třídě. Žáci hrozně řvali. Dokonce mi přišlo, že někteří si ani nevšimli, že jsme přišli. Učitelka si stoupla k tabuli a čekala, až se žáci trochu uklidní, aby je mohla pozdravit. Když už se trochu ztišili, všimla sem si, že někteří na pozdrav učitelky stojí, jiní zase sedí. Bylo to docela komické. Jako první mě učitelka žákům představila, přičemž si žáci neodpustili takové ty věty typu dobrý dén, celý dén apod. Co mi přišlo zajímavé bylo, že uplně vzadu seděl žák, který měl vedle sebe asistenta. Pak jsem se také dozvěděla, že zase v první lavici, sedí autista. Ještě jsem se s takovouhle třídou nesetkala. Když učitelka vysvětlila téma hodiny, žáci se okamžitě začali ptát na ipady. Učitelka mi v zápětí řekla, že škola poskytuje do tříd ipady, například místo slovníku do aj, nebo, když žáci potřebují najít nějaký obrázek jako předlohu do výtvarné výchovy. Učitelka nejdřív nechtěla ipady povolit, bála se, že si tam budou hladat obrázky a nebudou pracovat, jenže když viděla, jak jsou žáci najednou vzteklí a nechtěli spolupracovat, poprosila asistenta, aby pro pád ipadů skočil do počítačové učebny. Když přišel, žáci se o to málem poprali. Spousta z nich si vytáhlo sluchátka a hned si pustili youtube. „Tak snad bude klid,“ řekla učitelka. Po chvíli někteří přišli s tím, že už to mají hotové, přitom jen rychle něco načmárali, aby měli jako splněno a mohli být na ipedu. Docela mě záráželo, když jsem viděla, že učitelka žáky musí pomalu až přemlouvat, aby do toho výkresu ještě něco dodělali, a že to mají odfláknuté. Já jsem si procházela třídu, někteří předemnou obrázek schovávali a někteří zase ochotně komunikovali, když jsem se na něco zeptala. Zastavila jsem se u žáka s poruchou autistického spektra. Žáci měli za úkol nakreslit pro děti z nižších ročníků omalovánky. Tento žák měl na svém papíře do detailů nakreslené vlaky. Byly to vlaky různých typů a co na tom bylo nejůžasnější, že každý ten vlak, byl z jiného úhlu. Mezitím, co někteří jen tak čmárali a dělali, že něco kreslí a místo toho byli na internetu, tento žák byl na mapách a sledoval z blízka železniční tratě. Říkal mi, že je to jeho koníček a že má vše nastudované. Toho jsem si hned všimla, protože všechny jeho tahy byly jako narýsované a dokonale přesné. Žádné stopy po gumě. Byla jsem z něj unešená. To se ale nedá říct o druhé polovině třídy. Když jsem procházela třídu, všimla jsem si, že jeden kluk na tabletu projíždí mezi obrázky nějaké ty omalovánky. Tak jsem se tam s ním chvíli dívala a nakonec mu na jeden obrázek ukázala a říkám: „Tohle je dost dobrý.“ Jeho odpověď byla: „Hm, ale já už to mám.“ a ukázal hlavou na stůl učitelky. Šla jsem se podívat. Tento žák na papír napsal tužkou a ještě k tomu tentkou linkou slovo doodle art a to bylo vše. Učitelka se zasmála a říkala ať ještě zkusí něco nakreslit. On jí ale odsekl, že ne, že už to má. „No, tak nevadí.“ řekla učitelka. Pak jsem si také všimla, že na všechny obrázky, které jí během hodiny žáci nosili, učitelka vždy řekla tu stejnou větu: „Jé pěkný, děkuji.“, ikdyž to třeba pěkný vůbec nebylo a bylo jasné, že už to dělat nechtěli a chtěli být na tom jejich ipedu. Během této dvouhodinovky jsem si několikrát říkala, že být to já, ta učitelka tak už na ně několikrát i zařvu a srovnám si je do latě, protože takové chování se mi nelíbilo. Bohužel jsem si to říkala jen sama pro sebe, bylo mi trpné okřikovat nějakou třídu za učitelku, která stojí vedle mě a musí vidět to stejné. Abych hned ale vše nehanila, musím vyzdvihnout to, že mi během chvíle co opravdu všichni pracovali, ukázala učitelka třídní knihu, kterou mají na internetu. Ukázala mi jak do ní zpsat, i kde se píší absence žáků nebo dokonce poznámky. To jsem byla ráda, protože tento systém neznám a asi pro mě, jako budoucí učitelku bude důležitý. Kdybych měla všechny mé pocity z první hodiny shrnout, řekla bych, že učitelka je hrozně fajn, je hodná, ale až moc a žáci toho využívají. Co se týče komunikace mezi námi, to k ní nemám žádné výhrady. Ale co se týče nějaké kázně a autority, tu ona žádnou nemá. A přístup, že někdo nechce něco dělat a učitelka odpoví : „No, tak nevadí.“, to by asi tak být nemělo. Uvidíme v příštích hodinách