Být po čtrnácti letech zase na základní škole je divné. A nebýt tam v roli studenta, ale v roli praktikanta je děsivé. V prvních chvílích, kdy jsem prošla dveřmi školy jsem cítila až úzkost z té vší zodpovědnosti a povinností, které na mě najednou doléhají. S dětmi nemám žádnou zkušenost – žádné nedoučuji, žádné nemáme v rodině. Budu schopná s dětmi komunikovat? Budou mě poslouchat? Co když až na magisterském studiu zjistím, že tato práce není pro mě a studuji tento obor naprosto zbytečně? To vše se mi honilo hlavou. Po prvotním seznámení se školou a s personálem mě čeká první náslech. Co když si nebudu rozumět s vedoucí učitelkou? Jaká úleva nastala, když jsem zjistila, že si skvěle rozumíme a ve všem si vyjdeme vstříc. Tohle bylo pro mě hodně důležité a věřím, že správný vedoucí učitel dokáže studenta naprosto skvěle uklidnit a namotivovat. Stejně je veliký šok, když na bakaláři do nás vtloukají samou teorii a najednou chtějí praxi. Dokážu rozebrat umělecké dílo skrz naskrz, ale poznat nadaného žáka ne. A najednou nás hodí do vody a plavte! Bohužel mám pocit, že málokoho zajímá, jak budeme plavat a zdali to vůbec zvládneme.Po pár prvních násleších mám pocit úzkosti. Fakt. Předáváte jim krásnou literaturu a ty děcka to nezajímá. A z toho mi bylo úzko. Že tolik literární krásy a tolik vaší práce přijde vniveč. Ovšemže nemohu generalizovat, ale v tu chvíli jsem měla opravdu pocit, že to nezajímá nikoho. Dalším šokem bylo zjištění, že paní učitelka s dětmi musí probírat látku dle učebnice a vyplňovat pracovní listy. Děti si vše nakoupily a co kdyby přišla školní inspekce. Musí mít vše vyplněné. Co když má ten učitel mnohem větší potenciál a mnohem lepší nápady než jen jet podle zajetých osnov? Jasně, pořádek dělá přátele a když každý pojede stejně, lépe se to kontroluje. Ale proč zahazovat skvělý potenciál a s těmi dětmi nepracovat formou hry, kdy je to bude více bavit a třeba si vše lépe zapamatují? První dva týdny byly ve znamení otázek. Ono je to najednou celé nové a já nevím kde mi hlava stojí. Ale jeden den jsem naprosto nečekaně suplovala a takový šok a časový tlak mi nedá prostor na přemýšlení, jestli to zvládnu a jak. Prostě to udělám. A zjistím, že to zvládnu. A zjistím, že mě to i baví. A mám z toho radost, velikou. Teď mám jen obavy, abych stíhala školu, praxe a přípravy na praxe. Je to fuška a můj den má jen 24 hodin, nevím jak u ostatních, někteří mi připadají, že mají dny delší a stíhají toho neskutečně mnoho. Asi si taky budu muset prodloužit dny…