Po dvou letech praxe jako asistent pedagoga s nespočtem odsuplovaných hodin už docela tuším, do čeho se právě pouštím. Třídu, ve které vedu hodiny Dějepisu znám od září (některé experty již z loňského roku), trávím v ní minimálně pět hodin denně. Žáky a jejich problémy již důkladně znám (včetně zpráv z PPP), tudíž můžu ke každému přistupovat individuálněji, než kdybych do té třídy přišel poprvé. Novinkou však byla 6.A. Od těch mých „dyslekťáků“ jsem už zvyklý na ledasco. Že osm krát čtyři jsou dvě, nebo že známým fyzikem byl Nuzák Jůtn. Odcházel jsem z hodiny Dějepisu z 6.D s pocitem, že moje práce nemá smysl. Nejen, že jsou slabí. Oni se navíc poslední týden chovají jako utržení ze řetězu. Jen absolutního blba napadne si v šesté třídě zapálit před školou, když chodí do práce vyučující. Na začátku hodiny řešíme jejich chování. Patnáct minut z hodiny v čudu. Zuřím. Příští hodinu si napíší odpornou písemku, jenže o tom ještě neví. Já jim dám šikanovat nově začínající kolegy.O dvě hodiny je všechno jinak 6.A byla naprosto famózní. Ač jich je 32, hodina byla balzámem na duši. Nejen, že jsme se při výkladu toho, jak člověk vzpřímený utíkal s hořícím klackem do jeskyně a několikrát mu během cesty zhasl, docela nasmáli. Nebál jsem se zajít tak daleko, že jsem jim slíbil do příští hodiny opravit písemky. Pokud bych tak neučinil, můžou mi, podle předem domluvených pravidel, vymyslet písemku pro změnu oni. Vážně uvažuji, že i kdybych testy opravené měl, zahraji to a písemky naoko zapomenu. Tohle je učení hrou. Žáci hltali každé mé slovo. Učit má smysl! Neustále řeším výchovné problémy v „mé třídě“. Už nevím jak dál. Zkoušel jsem to po dobrém. Rozborem chování, vlídným domlouváním a hledáním řešení. Nic. Zkoušel jsem křičet (i naše paní ředitelka radši utekla). Nic. Zkoušel jsem znovu klidný přístup. Opět nic. Teď jsme s třídní učitelkou najeli na systém odporných testů. Nepíší jej žáci, kteří se chovají jako lidi a ne jako stádo dobytka, které poprvé člověk vypustí na pastvu.