Začala mi praxe. No praxe jak se to vezme, už tři roky pracuji jako asistent na jedné základní škole, a proto si nemyslím, že moje současná výuka v hodinách lze nazývat praxí. Mám totiž velkou výhodu oproti svým spolužákům, protože jsem toho už spoustu viděl a zažil. Jako asistent pedagoga jsem si zkusil učit spoustu hodin v různých předmětech. Byly to hodiny jak suplované, tak jsem si musel své hodiny i připravit (měsíc jsem učil fyziku v sedmém ročníku). Ve svém deníku budu psát o určitých situacích, se kterými jsem se za ty roky setkal. Setkal jsem se tam se zajímavým žákem. Je to velmi chytrý a vnímavý student devátého ročníku, ale špatně zvládat svoje emoce. Často se stává, že neunese špatnou známku, kterou občas dostane a potom vybouchne v agresivní výkřiky, které narušují hodinu. V takovou chvíli je nejlepší ho nechat být a úplně žáka ignorovat. Nemá smysl ho napomínat nebo uklidňovat. Zhruba do pěti minut se úplně zklidni a začne pracovat. Zažil jsem vyučující, která se ho snažila umravnit, což vedlo pouze k dalšímu výbuchu hněvu. Tento student je v jiných případech naprosto skvělý společník, se kterým jsem se mnohokrát bavil o všelijakých společenských otázkách. Je otázkou, zdali je tohle vhodný postup. Myslím si, že cesta nejmenšího odporu je v tomhle případě vhodná. Samozřejmě není dobré z podobných případu dělat pravidlo. Někdy je potřeba vybočit z předem daných pravidel a být trochu shovívavý. Nejtěžší na práci asistenta je najít rovnováhu mezi pedagogem a třídním důvěrníkem. Žáci mě často berou jako staršího kamaráda čemuž se já ani moc nebráním. Nemám rád formálnosti a jsem přátelského založení, tudíž občas sklouznu k určitému kamarádství. Žáci toho občas zneužívají, protože pochopili, že mám pro jejich vtípky pochopení. Kupříkladu dnes mě dostali. Dali si židle na lavice a sedli si na ně, bral jsem to s humorem a se zadržovaným smíchem jsem je požádal, aby slezli dolů. Oni začali nahlas povykovat, že nechtějí sedět na lavici. Jelikož třída sousedí s kabinetem, zaslechla to naše třídní a vešla dovnitř. Na to jí řekli, že jsem jak k tomu přinutil. Učitelka to vzala s humorem, ale upozornila mě, že pomalu ztrácím autoritu. Sám vím, že to je částečně pravda. Ale mnohokrát jsem si ověřil, že když je potřeba, tak poslechnou na slovo. Je vtipné, označení naše třídní. Poukazuje to, že se cítím jako součást třídy. Když se stane, že tam supluju, tak není problém s udržením kázně, jelikož žáci cítí, že tam jsem v jiné pozici. Ví, že jim vždy rád s čímkoliv pomůžu a dokážou to ocenit. Onehdy jsem učil v rámci povinné praxe český jazyk v šesté třídě. Byl jsem varován, že tam jsou problémové děti. Po hodině mi kolegyně řekla, že nečekala, jak mě poslouchali a obzvláště ti „raubíři“ mi „zobali z ruky“. I dalších hodinách to bylo stejné, tudíž jsem byl rád, že to nebylo jen kvůli počátečnímu překvapení z nové tváře. Je zkrátka výhoda mít charisma a přirozenou mužskou autoritu, která ve školách evidentně chybí.