S přibývajícím časem na praxi mám za sebou splněný jeden z úkolů, co jsem si na začátku dala. Chtěla jsem se podívat do jiné třídy, než učí má provázející paní učitelka (to je speciální třída 2. stupně). Konkrétně jsem chtěla navštívit logopedickou třídu, jelikož logopedie byla mou specializací na bakaláři. Pár takovýchto tříd už jsem během studia navštívila, proto jsem si chtěla udělat „obrázek“ o tom, jak tuto třídu vede škola, kterou jsem si v tomto semestru na praxi vybrala. Pořád si tak nějak nemůžu zvyknout, jak jsou na mě všichni milí a chtějí mi ve všem vyjít vstříc. Opravdu jsem se zatím na jiných školách setkala poněkud s jiným přístupem. Ve škole panuje strašně přátelská atmosféra. A tak jsem se hned jen po vyslovení mého přání okamžitě mohla jít podívat na hodinu. Do první logopedické třídy jsem šla po velké přestávce. Ve třídě byli samí chlapci, bylo zde devět dětí. Hned v úvodu hodiny se žáci rozcvičili. Ukázali mi, jaké mají vhodná cvičení na rozcvičení rukou. Zacvičila jsem si s nimi, byl to příjemný začátek. Čekala je hodina českého jazyka. Všimla jsem si, že děti celou dobu psaly speciální tužkou. Děti často během hodiny chodily k tabuli něco doplňovat a podobně. Na rozdíl od těch starších dětí ve speciální třídě, se tyto děti vůbec nestyděly. Mile mě překvapilo, když se žáci mohli přetrhnout, aby mi ukázali, jak v hodině pracují s pomůckami např. se špachtlí apod. Paní učitelka logopedické třídy mě během hodiny nechala občas komunikovat s žáky, zadávat jim úkoly a také jim kontrolovat zadanou práci. Na konci hodiny mi zadala, abych dětem přečetla pohádku. Třída si vždy vybere v dětské knihovně nějakou knížku a na konci hodiny českého jazyka si z ní vždy přečtou jednu krátkou pohádku. Mají to nejen jako odměnu za to, že se v hodině snažili, ale také jsem to pochopila tak, že to má být i takovou motivací naučit se sám hezky číst. Ten den v logopedické třídě chyběla paní asistentka třídního učitele, proto jsem si v hodině zkusila práci místo ní. Musím říci, že mě to velice bavilo a klidně bych si dokázala představit, že někde pracuji jako asistentka. Škoda jen, že jsou tak špatně placené. V logopedické třídě opět nechyběla relaxační zóna vzadu. Děti tam měly hračky, koberec, polštářky. To se mi na této škole hodně líbí. Navíc jen když člověk vejde do třídy, hned na něho dýchne díky této relaxační části příjemný pocit. Třída byla navíc krásně ozdobená různými obrázky a prací od žáků. To jsem jako učitelka výtvarné výchovy ocenila. U speciální třídy na druhém stupni toto postrádám. Když už se vracím k mé stálé třídě- speciální třídě druhého stupně (kombinace tříd) a když se bavím o tom, jak v této třídě postrádám vystavená výtvarná díla. Tak musím říct, že jsem samozřejmě zjišťovala, proč to tak je. A zjistila. Byla jsem trošku zklamaná, když mi paní třídní učitelkou i paní asistentkou bylo řečeno, že děti to moc nebaví a podle toho vypadají potom jejich práce. To pro mě bylo určité „nakopnutí“ k tomu, abych ve chvíli, kdy budu mít příležitost vyzkoušet si v této třídě výuku, se pokusila dokázat, že to tak nemusí být. Je mi jasné, že na takovou hodinu výtvarné výchovy si budu muset zvolit dostatečně zajímavé téma pro všechny a na začátku hodiny je budu muset pořádně namotivovat a nadchnout. Práce to nebude lehká, děti v této třídě opravdu neradi tvoří, to jsem si už zjistila i sama pozorováním. Dále jsem si všimla, že nejsou žhaví ani do tělocviku. Při hodinách tělocviku je cvičení nebaví, ani se na hodinu moc netěší. V tělocviku se děti zatím během mé praxe rozcvičovaly a pak hrály vybíjenou. Někteří z nich možná nemají míčové hry rádi. V tělocviku nejvíce cvičila paní učitelka a paní asistentka. Myslím si, že tady by bylo na místě zkusit žáky trochu víc zapojit, popřípadě vymyslet zábavnější aktivity. Dělat s žáky vybíjenou kvůli tomu, že si myslím, že je cvičení stejně nebaví a nezkusit něco nového mi přijde smutné. Třeba se ale pletu a příště ukážou něco víc. Co se týče „mé“ třídy, měla jsem s ní v poslední době ještě dvě zajímavé zkušenosti, které by stály za zmínku. První zkušeností byla návštěva dětské knihovny. Třída zde prý chodí docela často. Knihovna se nachází hned vedle budovy školy. Paní třídní učitelka na první dvě hodiny v polovině týdne domluvila besedu o spisovateli, který se jmenuje David Williams. V osm hodin ráno jsme vyrazili a přišli jsme až po velké přestávce. Děti celá akce velice bavila. Šlo vidět, že v knihovně nejsou poprvé, děti se už dobře znaly i s paní knihovnicí. Ta měla pro děti připravené zábavné povídání o spisovateli, jeho životě a o jeho knížkách. Dětem pouštěla i videa a obrázky. Děti po celou dobu besedy komunikovaly jak s paní knihovnicí tak se mnou a paní učitelkou. Některé děti autora knih dobře znaly a několik knížek četly. Paní učitelka třídu vede k tomu, aby si ve svém volném čase děti četly knihy a aby si k nim našly kladný vztah. Spousta dětí si v knihovně na závěr půjčila několik knih na doma. Beseda tím pádem splnila účel. Další zajímavou zkušeností pro mě byla hra, kterou jsme hráli všichni ve třídě společně i s paní učitelkou a paní asistentkou. Jednalo se o hru Activity. Musím říct, že zařadit hru do vyučování v rámci poslední hodiny mi přišlo jako moc dobrý nápad. Nejen, že jsem měla pocit, že se tím upevňují vztahy ve třídě mezi dětmi, také u toho děti tvořily, protože se u hry musí kreslit, dále se učily spolupracovat, protože jsme byli rozděleni do dvojic, děti se učily správně komunikovat apod. Během této hry zaznělo ve školním rozhlase varování od pana ředitele, že ve městě, kde je škola, se momentálně pohybuje medvěd. Od této chvíle se jedna dívka nemohla soustředit na hru. Začala se hrozně bát, že medvěd přijde do školy apod., musely jsme ji s paní učitelkou uklidnit. Toto byly další zkušenosti, které jsem na praxi zažila a chtěla jsem si je zaznamenat. Těším se na další. Minule jsem psala o tom, že má paní učitelka ve třídě klid a děti ji poslouchají. Nebyla jsem si úplně jistá, čím to může být. Nyní si už troufám říct, že je to prostě hlavně lidským přístupem k dětem a o tom, že děti vycítí, když je má někdo rád, zajímá se o ně a chce jim pomáhat.