Dnes jsem si ověřila, jak malinká někdy můžu být. I když si myslím, že jsem velká holka, někdy se cítím naprosto bezbranně. Třeba dnes, kdy jsem měla celkem snadný úkol zadaný od paní učitelky provázející, přijít na obě hodiny s deváťáky a vždy celou hodinu provádět měření v sériovém zapojení odporů. Přišla jsem si dříve, abych si vyzkoušela, jak přístroje fungují, měla jsem slíbeno, že problém nebude, fungují prý všechny. Moje provázející paní učitelka jela na školení a celé to tedy bylo na mně, docela jsem se těšila, že to nebude za mě obtížné na přípravu, ale přitom si žáci opravdu něco osvojí. Když jsem tak stála v učebně s kabely a multimetry a už přes 20 min jsem nedokázala dojít k požadovaným výsledkům, začala mě jímat panika. Co když to teď prostě žádná skupina nenaměří? Co mám dělat, aby přístroje fungovaly, kde se berou tak veliké odchylky a jak naměřit požadované, abychom nevyzkratovali všechny jističe. Jednoduše mě zachvátila panika. Neměla jsem to připravené a za dalších 20 minut měla začít hodina. Uvědomila jsem si, jak moc dané téma neovládám, když nemůžu přijít na nějaký základní problém při měření. Čím zabavím třídu? Co budeme probírat, když měli slíbeno měření?... Na dozor do třídy mi měla přijít paní učitelka fyziky z jiné třídy, před hodinou jsem s ní tedy v rychlosti chtěla vyřešit, co mi stále nefunguje, ale ona mě odbyla slovy, že musí jít na dozor a že k tomu stejně nic víc neví. Byla jsem v šoku a naprosto ve stresu. Jasně, že hodina nakonec proběhla, neobešla se ale bez pár zádrhelů a spousta žáků si neodnášelo nic než zmatek v hlavě. S pár bystřejšími jsme došli k výsledkům, ale celkově měla hodina spíše neúspěch. Lepší to bylo v následující hodině s druhou třídou deváťáků, kdy už jsem věděla, co fungovat nebude a co rovnou vynechat. Každopádně jsem si odnesla cennou lekci, mít alternativy. Obzvlášť, když spoléhám na techniku, nebo slovo kohokoliv dalšího „všechno funguje“. Vím, že příště si měření vyzkouším den dopředu, nikoliv hodinu. A budu mít záložní plán, kdyby se měření nedařilo velké části žáků. Ufff.. tomu říkám škola života. Aby toho nebylo málo, otřáslo mnou ještě soukromé sdělení paní učitelky, která dohlížela na hodinu. V celku mě pochválila, že jsem to docela zvládla, na to, kolik toho nefungovalo. Ale pak mi sdělila osobní tip: „nikdy se žákům neomlouvejte, oni to nevezmou a jenom se tím shodíte“. Z toho jsem odcházela rozčarována víc než z celé špatně zvládnuté přípravy. Tak takhle za mě ne. Když udělám chybu, přiznám ji. Mohla jsem si přístroje nazkoušet dříve, mít záložní plán, nebo udělat méně skupin podle počtu fungujících součástek. Neudělala jsem to, viděla jsem výsledek a na konci jsem žákům řekla něco ve stylu: „Omlouvám se za dnešní nevydařené měření, měla jsem se lépe připravit s ohledem na vybavení. Do příště zjistím chyby a můžeme si ukázat alespoň demonstračně, jak to mělo vypadat.“ Třída to podle mě vzala, už byli unaveni a znudění, ale rozhodně jsem si nepřipadala, že bych právě omluvou u nich ztrácela. Opravdu starší pedagogové nepřiznají vlastní chybu? Je to snad slabost projevit před třídou plnou dospívajících jedinců lidskou omylnost, a hlavně se k ní přihlásit, zachovat se jako člověk a pokorně dát najevo vědomou omluvu? Nemyslím si. A možná se mi to v budoucí praxi ještě vrátí. Už se na to upřímně těším.