Doma jsem od svojí provázející učitelky dostala za úkol připravit si hodinu na dané téma a gramatickou problematiku. Doma jsem přípravě věnovala asi hodinu a půl a když jsem přišla do školy, nastal šok. Paní učitelka mi oznámila, že bude s jinou třídou pryč a tím pádem celá hodina bude pouze na mně. A navíc, že mám tedy hodinu orientovat spíše jiným směrem - hravým, plným her a aktivit. Bojovala jsem s vnitřní panikou a nervozitou, že toto nemám šanci zvládnout. O přestávkách jsem přemýšlela nad možností her, které by se daly aplikovat v hodině jazyka u žáků na této úrovni a stále bojovala s vnitřním strachem. Naštěstí jsem měla připravené kartičky se slovesy a jejich tvary pro soutěž mezi skupinami a rozhodla jsem se zakomponovat i hru s abecedou a slovíčky. Když jsem dorazila do třídy, žáci vypadali nadšeně z informace, že si vlastně budeme hrát. Já jsem ovšem vnitřně panikařila. „Co když se mnou nebudou spolupracovat?” Fakt, že jim vlastně nemůžu hrozit poznámkou ani ničím jiným mě děsil. Po zahájení první hry, kdy jsem žáky rozdělila do dvou skupin, které měly mezi sebou soutěžit vypadala situace téměř idylicky. Všichni si nadšeně stoupli do zástupu a hra začala. Avšak Šimon se po přečtení svého slovesa rozčílil a prohlásil, že toto tedy hrát nebude, že toto fakt neví. Odebral se na druhou stranu třídy a lehnul si na zem. „Pokud se nechceš zapojovat, můžeš pracovat v učebnici, to není problém!", zavolala jsem na něj a problém byl vyřešen. Opravdu se mi ulevilo, že tak málo stačilo k tomu, aby se Šimon vrátil a snažil se pokračovat a nestrhl ostatní s sebou. U druhé hry na abecedu jsem bojovala s další komplikací, která mi přinesla obrovské dilema. Dvě holky se zcela odtrhly od kolektivu, sedly si na lavici a povídaly si místo toho, aby s námi hrály hru. Rozhodla jsem se situaci ignorovat, přestože jsem celou hru pochybovala o tom, zda to je ten správný krok. Opravdu celou dobu jsem hloubala nad tím, jestli je mám pod hrozbou trestu přivolat, aby se k nám připojily. Když jsem nad tím zpětně přemýšlela, pochybovala jsem nad správností svého počínání. To, že jsem je ignorovala a nechala je dělat to, co chtěly by mi mohlo v budoucnu zkomplikovat to, že se mnou budou odmítat spolupracovat i při běžných hodinách... Hodina bez provázející učitelky se mi zdála nekonečná a ke konci jsem už pochybovala nad svými schopnostmi žáky zaujmout. Vrcholem bylo to, když Matyáš při poslední hře, kterou bylo Bingo, odmítl spolupracovat a nenakreslil si ani potřebnou tabulku ke hře. Ani přes moje víceré napomínání a upozorňování se nezapojil a ležel s hlavou na lavici. Rozhodla jsem se ho opět ignorovat, abych nepokazila práci celé třídy. Společně jsme si zahráli Bingo, pobavili jsme se a zároveň jsme si procvičili slovíčka.