Děti mě braly! To byla první věc, která mi během praxe a po ní zněla v hlavě. Chodím tam pravidelně, většinou do těch stejných a samých tříd. Na praxi jsem se procházela kolem žáků a snažila se jim poradit, popřípadě odpovědět nějaké otázky a měla jsem z toho všeho dobrý pocit. Děti mě automaticky zdravily, z čehož jsem měla dobrý pocit. Děti mě oslovovali paní učitelko a ptali se mě, z čehož jsme měla taky dobrý pocit. A k tomu, s dětmi jsme spolu vtipkovali a už se mě třeba i ptali kdy s nimi budu něco dělat a já jsem z toho měla opravdu dobrý pocit. Největší sranda byla, když kluci hádali, kolik je mi let, takže jsme spolu už i vtipkovali, takže další dobrý pocit. I když ve mně převažovala radost, někde tam uvnitř byla obava. Obava z toho, jak to půjde příští týden, protože jsem se domluvila, že odučím tři hodiny výtvarné výchovy. Průběžně jsem si hlavou promýšlela témata a když už jsme měla jasno co s kterou třídou budu vytvářet, tak jsem byla natěšená, jak to všechno dopadne. Ale nebudu předbíhat, teď je tento týden a zatím jsem jen na náslechu. I když, vlastně, kolikrát mi to přijde už jako tandemová výuka. Bylo zadané téma a já jsem procházela mezi nimi, radila jsem, odpovídala na otázky, a snažila se pomoci. Takže jsem vlastně kromě zadání úkolu a pokřikování s paní učitelkou učila během hodiny. Po minulém týdnu to byl veliký rozdíl, děti byly více hodné, a mě to poměrně překvapovalo. Nevím, čím to bylo, ale kluci, co po sobě minulý týden házeli mandarinky si se mnou najednou povídali a poslouchali mě. Možná to bude tím, že jsem na ně šla s trošku pevnější rukou a nenechávala jsem si nic moc líbit. Když někdo měl nějaké připomínky, hned jsem na to reagovala. V jeden moment jsem si uvědomila, že jsem fakultě vděčná. A to za to, že jsem si mohla sama říct, kdy už mám dost náslechů a kdy už chci začít učit. Bylo to pro mě velké plus, protože nemám ráda, když mě do věcí někdo tlačí a naopak mi vyhovuje, když si můžu sama říct, například že už chci učit. Kdybych to měla zhodnotit, praxe mi přinášeli více a více toho, že jsem se cítila více otrkaná a už trošku věděla, jak pracovat s dětmi, i když to není vždy růžové a najdou se momenty, kdy si člověk řekne, že je to blázinec, ale to k tomu patří si myslím.