Tento týden jsem měla již zadaný témata od svých provádějících učitelů, které jsem si měla připravit. Měla jsem již sama učit. To opravdu? Zvládnu to? Ještě jsem to nikdy nedělala. Nejsem na to přece ještě připravená. To byly hned moje první myšlenky, které mě v ten okamžik napadaly, jak mi to oznámili. Jsem si to moc nedovedla představit, že to zvládnu. Mým úkolem bylo odučit dvě hodiny němčiny a dvě hodiny dějepisu. Na přípravu jsem měla necelý týden. Nevěřila bych tomu, kolik času mi to zabere. Strávila jsem na tom tři odpoledne a pořád mi připadalo, že nejsem připravená. Ale proč? Prvním kámen úrazu byl fakt, že jsem vůbec nevěděla, jak hodiny poskládat. Jestli na začátek aktivitu nebo výklad nebo zápis. Chtěla jsem také, aby to bylo pro žáky i zábavné, nějaká aktivita. A když už nějaké cvičení tak, aby bylo zajímavé. Ovšem vůbec mě nic nenapadalo, snažila jsem se hledat informace v učebnicích, knihách, na internetu. Když už jsem něco vymyslela tak mě hned napadlo. Je to dobré? Bude to žáky bavit? Zvládnou to cvičení? Budou tomu rozumět? Po těchto myšlenkách jsem opět začala hledat něco jiného, protože jsem na těch předešlých aktivitách našla nějaké chyby a po uvažování se mi přestaly líbit. Když jsem již konečně vybrala zábavy a cvičení, tak jak to téma vysvětlit? Aby to žáci pochopili? V dějepisu jsem nevěděla, jak budu o daném tématu vykládat? Jestli použiji prezentaci a pak bokem zápis? A jak udělat dlouhý zápis, co v něm má být? Opravdu to byla pro mě náročná práce jak časově, tak psychicky. Ale s výsledkem den před učením jsem byla spokojená. Jen jsem němčinu měla učit v devátých třídách a já si připravila jednu hru, tak jsem měla obavy, jestli mě s hrou nevyhodí, že přece nejsou malé děti. Tak co teď? Mám tu hru nechat, nebo tam dát něco jiného? Nakonec jsem to riskla a nechala ji v mém plánu hodiny. V noci před mojí první výukou jsem se neustále budila a pořád nad tím přemýšlela. Udělala jsem to dobře? Neměla jsem něco změnit? Neustále se mi honily hlavou pochybné myšlenky. Na základní školu jsem šla již před osmou hodinou, i když jsem měla učit až druhou hodinu. Chtěla jsem si ještě přečíst moje zápisky. Obě moje provázející paní učitelky mě uklidňovaly, že ať nemám vůbec strach, že se nic neděje. Že to určitě zvládnu. Poté začaly vzpomínat, že také měly nervy na praxi. Musím říct, že mě to trochu uklidnilo. A samotná výuka? Až na jednu třídu, která se více bavila a bohužel jsem nevěděla, jak to udělat, aby se neustále nebavily. Dopadla lépe, než jsem čekala. Žáci z deváté třídy hru hrály a neměly žádné připomínky. Během výuky dějepisu byly žáci v klidu, poslouchaly a aktivity, které jsem připravila, také plnily. I reakce provázejících paních učitelek byly kladné, tak mě to velmi potěšilo. A musím říct, že mě to i bavila přes počáteční strach a nervozitu.