Praxe pokračuje, jsme tak přibližně v půlce a já začínám měnit názory. Hodiny výchovy ke zdraví možná nejsou tak neovladatelné, jak jsem si zprvu myslela. Z počátku jsem měla pocit, že tyto hodiny jsou jako chvíle v džungli. Ne, že by paní učitelka neměla autoritu, nebo nevěděla, co má s žáky dělat. Ale zkrátka žáci byli vždy velmi hluční, kladly nepřiměřené dotazy a pracovali tak nějak pomaleji, než bych od žáků devátých a osmých tříd čekala. Poslední dobou mi ale přijde, že jsou zde žáci o něco klidnější. Nevím, čím to je, snad jsem si zvykla. V hodinách matematiky to je jiná oáza. Nemyslím si, že by ten rozdíl byl vyloženě daný učitelkou. Myslím si, že ten rozdíl je hlavně dán předmětem. Přijde mi, že žáci matematiku chápou jako náročnější a “důležitější “ předmět a proto se žáci v matematice více snaží. Poslední hodinu matematiky paní učitelka s žáky probírala konstrukci trojúhelníků. Já jsem tak nějak tradičně zakotvila u Honzi. Viděla jsem, že Honza nestihá i přesto, že se snaží. Snažila jsem se mu s daným úkolem pomoc, celkem nám to spolu šlo. Co mě ale zarazilo bylo to, že Honza asi při třetím náčrtu trojúhelníku, udělal přes trojúhelníky nesmyslné 3 čáry. Koukala jsem na to a netušila co tím chce říct. Zkoušela jsem se ho ptát, ale odpověď jsem nedostala. Vzhledem k tomu, že dané čáry byly absolutně nesmyslné, řekla jsem Honzovi, že je tam nepotřebujeme a že je vygumujeme abychom to měli správně. Vzala jsme tedy gumu a čáry vygumovala. Honza beze slov na to vzal fixu a ty čáry tam namaloval znovu a tentokrát fixou. Vůbec jsem nechápala o co se jedná a jak mám situaci vyřešit, když Honzík se mnou nekomunikuje. Nakonec jsem danou situaci přešla a neřešila, nechtěla jsem u Honzi vyvolat žádný záchvat agrese či podobně. Zpětně si říkám, jak by takovou situaci řešil profesionál, co umí s takovými dětmi pracovat. A také mě to znova utvrdilo v tom, že přestože studuji speciální pedagogiku, a mám například teoretický základ o autismu v praxi jsem úplně bezradná.