Dobíhám do třídy těsně po zvonění, kousek za paní učitelkou, která už zřejmě neslyší můj pozdrav. Jsem u ní na náslechu teprve podruhé, protože supluje vyučující, ke které obvykle chodím na praxe. Viděla mne tedy předtím jen jednou. Sedám si do poslední lavice, která je určena celkem pro 3 žáky, vedle mne tedy sedí 2 studentky deváté třídy. Paní učitelka usedá za katedru a zapisuje do třídnice. Mezitím panuje ve třídě šum, jako kdyby byla stále přestávka. Potom se zvedne, nakrčí čelo a zeptá se, kdo by chtěl jít k tabuli. Nikdo se samozřejmě nepřihlásí, a tak vyvolá podle jmenného seznamu nějakého žáka. Myslím si, že je křestním jménem ani nezná. Při zkoušení stojí oba u tabule, tváří v tvář. Nejde je moc slyšet, učitelka v rámci zkoušení pokládá otázky typu „Myslíš si, že máme více typů rozmnožování?“ nebo „Dokázala bys něco alespoň vyjmenovat?“. Působí apaticky a vypadá jako po „mejdanu“, i když si myslím, že byla na nějaké zábavě tak před 100lety. Tipuji tedy nevyspání nebo osobní problémy. Vlasy má vzadu mírně rozcuchané a pod očima kruhy. Působí celkově velmi unaveně a nepřítomně. Po chvíli začne chodit mezi lavicemi a diktovat definice. Všichni otevírají sešity a začínají si psát. Když kolem mě projde poprvé, vlídně se na ni usměji, ale ona úsměv neoplácí. Když uplyne asi 10minut a projde kolem mne podruhé, všichni si píší. Já sedím a sleduji ostatní. Učitelka ke mně přijde a zeptá se nahlas: „A proč ty si nepíšeš?“. Snažím se slušně usmát a řeknu „ Ale vždyť já jsem tady přeci na náslechu“. Dělám, že se nic nestalo, když ostatní naráz vybuchnou smíchy. Potlačuji v sobě všechny záporné myšlenky a do konce hodiny počítám minuty. Po zvonění řeknu ve dveřích učitelce, že mi velmi lichotí, když si mě zařadila mezi ostatní žáky, abych její den ještě víc nezhoršila. Ona rozpačitě mává rukama a směje se tomu. Když opouštím školu, obracím oči v sloup a říkám si, že i učitelé mají své dny.