Ježkovy oči, já jsem udělala chybu. Teda jeden žák ji napsal na tabuli a já ji přehlédla. Potom jsem dalšímu tvrdila, že mu tam něco chybí. Automaticky jsem tu chybu převzala taky. Naštěstí se tam našel jeden žák, který mě na tu chybu upozornil. No já si připadala jak blbec. Úplně jsem byla překvapená, jak je to možné, že jsem se spletla. S odstupem času jsem si pak uvědomila, no a proč ne, však i učitel smí udělat chybu. Bohužel jsem vyrůstala ve škole i doma v tom, že chyba je špatná a dělat se prostě nesmí a nejlépe za ni ještě musí být žák potrestaný. To, že chyba vlastně posouvá dál mi museli říct až na vysoké škole. Nejdříve se musím naučit já sama pracovat s chybou a neobviňovat se ze všeho, co se zrovna nevydaří, abych to mohla vysvětlit žákům. Celkem se mi daří vymýšlet různé aktivizační metody a využívat je v hodinách. Někteří to ocení, některým je to úplně jedno. Ale já z toho mám dobrý pocit. Pořád je mi nejsympatičtější představa toho, že si doma připravím výuku a v hodině už jen kontroluji, co dělají a nechávám jim prostor na to, aby byli oni aktivní. Pak vznikne ve třídě takový příjemný šum, kdy jsou opravdu aktivní a baví je to. Během jedné aktivity za mnou přišel jeden žák, že tam minule nebyl a že všichni říkali, jakou zajímavou aktivitu dělali a že jestli si ty státy v němčině nemůžeme zopakovat ještě jednou. A to opravdu potěší. Co už mě tak netěší je fakt, že absolutně nemám čas. Pondělí, úterý, středa, čtvrtek, 1x za 14 dní i v pátek jsem na fakultě. (Většina studentů odjíždí ve čtvrtek domů a já jsem ještě neměla od bakaláře semestr, kdy bych nechodila v pátek) Do toho se snažím nacpat praxi. Rozvrh můj a provázející učitelky se téměř neshoduje. Navíc i cesta z fakulty mi do té školy trvá 40 minut. V praxi to vypadá tak, že nestíhám obědvat, takže můj oběd se koná třeba až kolem čtvrté nebo paté hodiny. A pak mě čeká večer psaní referátů a úkolů do školy a do toho ještě přípravy na hodiny. Víkendy pro mě převážně nejsou a snažím se všechno dohnat. Byla bych radši, kdybychom měli vymezený prostor na praxi a neměli to takto roztahané přes celý semestr. Na praxi mají pocit, že mám jenom praxi a ve škole zase mají dojem, že mám jenom školu. A o nějakém volném čase nemůže být ani řeč. Momentálně mi praxe spíš bere, než dává a už se těším, až to konečně splním a budu se moct věnovat věcem do své školy. Potřebuji se už učit na zkoušky, průběžně, psát semestrální práci, ale bohužel to nezvládám a na nejtěžší předmět ve škole už bych se musela učit opravdu po nocích. Takže jsem ve stresu, a ještě k tomu mám strach, jak to všechno dopadne. Už mám naštěstí odučenou většinu hodin. Zatím jsem nedostala vůbec žádnou zpětnou vazbu, paní učitelka má většinou dozor, odvádí děti do jídelny a já abych stihla výuku a dostala se nepravidelným spojem na fakultu, musím rychle běžet. Ještě mi zbývají 4 hodiny odučit, jenže je tu problém, že když můžu já, tak děti jsou v divadle, v muzeu, mají ředitelské volno, prázdniny a pak když jsou oni ve škole, tak já mám zase lichý týden plný seminářů. Co mě na posledním náslechu zarazilo byla věta, kterou paní učitelka pronesla, když se jeden žák zeptal na zadání v testu. Řekla něco ve smyslu, a to chceš jít na gympl, když se tak blbě ptáš? Co by tam s takovým hloupým klukem dělali? Bohužel nevím víc informací o žákovi, ale hned se mi vybavila naše třídní učitelka na základní škole, když jsem já a moje spolužačka chtěly přejít na víceleté gymnázium a řekla nám, že na to nemáme a ať si nemyslíme, že jsme chytré. No, a tak jsme dostaly strach a na gymnázium nepřestoupily. Uvědomují si vůbec někteří učitelé, jak jedna věta může ovlivnit žákovo sebevědomí a jeho život?