Občas mi přijde zarážející a demotivující to, že se člověk na vyučovací hodinu připravuje celkem dlouhý čas a nakonec je veškerá snaha pohřbena jediným komentářem od libovolného žáka. Naposledy jsem vymýšlela, jakým způsobem žákům pomoci při zafixování jejich nové slovní zásoby. Cvičení v učebnici a pracovním sešitě mi přišla nudná, a proto jsem si připravila pro žáky hru. Byla jsem z ní nadšená, věnovala jsem její přípravě téměř hodinu svého cenného volného času. A jejich reakce? "Proč hrajeme tak divnou hru?" ... Začala se ve mně vařit krev... Proč se tedy vůbec snažíme, aby byla výuka pro žáky zajímavá, když je pak sražena jednou takovouto větou? Jenomže jak na ni zareagovat? Rozhodla jsem se to ignorovat zejména proto, že ostatní děti byly do hry zabrané a hra je bavila. Ale moje nálada byla popravdě na bodu mrazu... Každému se líbí, když ho někdo za něco pochválí nebo ocení jeho práci. Na poslední hodině 9.třídy se mi stalo něco, co jsem opravdu nečekala... Žáci deváté třídy už bohužel zaujali postoj takový, že si myslí, že ve škole už nic dělat nemusí - končí přece povinnou školní docházku a ze základní školy odchází. Spousta vyučovacích hodin francouzštiny tedy vypadá tak, že si nepíší zápisky, nenosí si pracovní listy a vlastně vypadají, že se jim ani spolupracovat nechce. Každý si tedy dokáže představit, jak demotivující tato hodina může být. I tak se však snažím hodiny připravovat tak, aby byly pro žáky zajímavé a odnesli si z nich alespoň minimum nějaké informace. Proto jsem šokovaná tím, co se mipo hodině francouzštiny s devátou třídou stalo... Jeden ze žáků za mnou přišel a povídá: "Paní učitelko, musím říct, že umíte skvěle vysvětlovat a vaše hodina mě baví!" Tak neuvěřitelným způsobem mě to zahřálo u srdce, že mi příprava na další hodinu šla téměř sama.