Po prvních týdnech, kdy jsem absolvoval na základní škole pouze hospitace a po první odučené hodině, už jsem trošku „vplul“ do učitelského dění na škole, což bych nyní rád zhodnotil. Čekaly mě první dvě hodiny němčiny, ačkoliv vím, že bych tu měl hodnotit hlavně dějepis, věnoval bych se nyní krátce i němčině. Vyučoval jsem dvě paralelní hodiny za sebou v 7. A. a následně v 7. B. První zmíněná třída, která platí na škole za tu „horší“, se tak opravdu v tento den jevila. Přítomni byli všichni žáci, kteří jsou známi jako největší vyrušovatelé a kteří s sebou dokážou strhnout i tu část třídy, která by se ráda soustředila. Především jedna z žákyň, jak jsem zpozoroval na násleších, neváhá komentovat jakékoliv výroky učitele svými poznámkami, které jsou velmi často nepřiměřené, až nemístné. Pokusil jsem se žáky v němčině zaujmout drobnými interaktivními videi, s pomocí nichž jsme probírali nejjednodušší německé fráze – seznamování, pozdravy atp. Musím říci, že jsem očekával větší úspěch, protože vím, že na to nejsou se svým učitelem příliš zvyklí, věnují se spíše frontální výuce s pomocí papírových pomůcek. Ani tak nedokázali udržet pozornost, a to ani nemluvím o následné hře, kterou jsem si pro ně připravil. Snad pět minut jim trvalo, než pochopili, jak se seřadit do dvou řad, které pak mezi sebou soutěžily. Postřehl jsem ale, že není příliš vhodné pro žáky vymýšlet soutěživé hry, kdy vyhraje skupina nebo jednotlivec, jelikož mají neustálou touhu předhánět se a všelijakými způsoby a taktikami se snaží k vítězství přiblížit. Menší už je pak efekt toho, co se mají díky hře naučit. V dalších hodinách jsem tedy volil spíše hry, kde není jeden vítěz. Z hodiny v 7. A. jsem odcházel docela unavený, všechen program, jenž jsem měl připraven, jsme ani nestihli. A to mě tížila představa, že mám vyučovat hned další hodinu. Následoval stejný ročník, ale jiná třída. Tam přišly jiné potíže. Skoro čtvrt hodiny jsem nemohl uvést do chodu ani za pomoci žáků a provázejícího učitele interaktivní tabuli, takže to vypadalo, že se ani k interaktivním videím nedostaneme. Ačkoliv se vyskytly tyto technické problémy, nakonec jsem vše s třídou hravě zvládnul. Jak videa, tak probrat látku, tak zahrát hry. A to jsem měl čistého času asi půl hodiny. Třída totiž disponovala úplně jiným chováním a snaživostí. Z této hodiny jsem odcházel velmi příjemně překvapen. Rád bych se ještě zmínil o zajímavé situaci, která se mi přihodila během hodiny dějepisu. S provázejícím učitelem jsme se dohodli, že bych si mohl vyzkoušet ústní zkoušení před tabulí. Vyvolat si dva jedince, kteří ještě před tabulí nestáli a zopakovat s nimi poslední tři látky. Tak jsem taky učinil. Vyvolal jsem prvního, byl jím zrovna velmi snaživý hoch, jak jsem rozpoznal, dostal za 1 a oba jsme měli dobrý pocit. Následně jsem vyvolal dívku, o níž jsem se později dozvěděl, že je Ukrajinka. Nechtěla jít k tabuli za žádnou cenu. Celá třída na ni pokřikovala: „Běž, jdi to alespoň zkusit.“ Nešla. Nevěděl jsem, jak reagovat. V duchu jsem si říkal, že když jí řeknu, že nemusí, tak okamžitě ztratím autoritu a kdybych byl jejich opravdovým učitelem dějepisu, tak mi příště kdokoliv jiný řekne: Nepůjdu, ona minule taky nemusela. Zbylo mi jediné řešení, zeptat se provázejícího učitele, který seděl v zadní lavici. Naznačil mi, ať to nechám a nenutím ji. Jak říkám, poté jsem zjistil, že je Ukrajinka a že se bojí nahlas mluvit, natož před celou třídou, kvůli jejímu přízvuku. Slyšel jsem ji pak mluvit v další hodině, to nemluvila se mnou, ale se spolužáky, a musím říci, že bych téměř nepoznal její ukrajinské kořeny, čili zpětně si říkám, že se rozhodně nemusela bát mluvit ani před ostatními spolužáky, ani přede mnou.