Učit..okolí mi neustále říká, že oni by to nikdy nezvládli, že by na to neměli nervy a že se diví, že jsem do něčeho takového šla. Když to člověk slyší stále a stále dokola, tak tomu pomalu začíná věřit. To se stalo i mě. Pořád jsem přemýšlela nad tím, jestli to zvládnu nebo ne, nad všemi těmi strašidelnými příběhy ze školství, jak jsou dnešní děti nezvladatelné a že si s nimi málokdo poradí. A co teprve s rodiči. S tímhle v zádech a hlavně v hlavě jsem na praxi nastupovala a říkala si, že teď si to zkusím, ať si říká kdo chce, co chce. Moje pocity v průběhu praxe se opravdu hodně lišily. Někdy jsem přicházela ze školy úplně hrůzou ohromena, někdy příjemně překvapena. Ale utvrdila jsem se v jednom: je to především učitel, kdo ve třídě musí zavést pravidla a třídu musí vést. Proto jsem po svých prvních odučených rozpačitá. Myslím, že jsem je zvládla dobře, ale zároveň myslím, že to jak na žáky působím jako učitel zjistím až později, až během praxe, kde odučím více hodin v jedné třídě. To se mi teď povedlo jednou když jsem v osmém ročníku učila dvě hodiny. První hodina klasická oťukávačka z obou stran, druhá hodina už jiná. Tak nějak jsem cítila, že mě ti žáci berou jako učitelku, ne jako praktikantku, která si tam na nich něco zkouší, což je vlastně asi pravda. A já za to byla ráda. Když mě poslouchali, když reagovali a ptali se, komunikovali a celkově byli aktivní, tak jsem z toho měla strašně dobrý pocit, že se to povedlo. Nebudu lhát, měla jsem dobrý pocit i ze sebe. Když jsem pak ještě dostala zpětnou vazbu, která byla také pozitivní, tak jsem si řekla, že jo, že tohle bych asi dělat mohla. Z počátku jsem se totiž velmi obávala, v souvislosti s těmi řečmi, co slýchávám , že tohle bude chvíle kdy zjistím, že ne, že tohle dělat v životě nebudu. Když jsem pak šla jedno páteční odpoledne po ulici a potkala jsem skupinku žáků a ti se na mě usmáli a pozdravili mě hlasitým: ´´Dobrý den, paní učitelko,´´tak mi to vážně znovu udělalo radost. I přes to, že jsem se ve škole zpočátku cítila jako takový narušitel, hlavně z pohledu vyučujícího, který mi musí uvolnit nějaké své hodiny, abych je mohla odučit já, tak se ukázalo, že to tak vlastně vůbec není. Dokonce jsme se s provázejícími učitelkami dohodly, že se za rok na praxích uvidíme znovu. Celkově pro mě tahle praxe znamená mezník. I přes počáteční obavy se nakonec ukázalo, že mě učit baví. Baví mě pracovat se žáky, baví mě jim pomáhat, vysvětlovat. Těším se na další praxi, těším se taky na nové situace, které nebudou vždy lehce zvládnutelné a právě proto se také těším na nové výzvy, které mi praxe a učitelská profese obecně přinese.