Další z událostí během praxe, které mne ovlivnily, bylo asistentství u žačky s lehkým mentálním postižením. S žačkou jsem měla i já možnost vyzkoušet si asistentství a pomáhat ji v učebním procesu. Nejvíce mne překvapilo, jak rychle si dokázala v hodině matematiky osvojit sčítání a odčítání zlomků a jak se mnou skvěle spolupracovala, i když jsem se od ostatních a vlastně téměř všech učitelů, se kterými jsem o dané žákyni komunikovala, dozvěděla, jak žákyně nic nezvládá, jak je „mimo“. Jeden z učitelů se mi dokonce „svěřil“, že se u žákyně vystřídalo spoustu asistentů pedagoga a žádný to s ní dlouhou dobu nevydržel, jelikož s ním po čase žákyně přestala vždy komunikovat a tak to bylo velmi náročné ji asistovat při výuce. Ale vrátím-li se ještě k hodině matematiky, i když žákyně na začátku hodiny nevěděla postup při počítání, po asi 7 názorných příkladech, které jsme si spolu ukázaly, a po dalších, kdy jsem ji stále dokola ukazovala princip, jak na počítání – tzn. převést oba zlomky na společného jmenovatele, si žákyně postup osvojila, a používala téměř bez chyb. Z důvodu této zkušenosti mne napadlo, že žákyně není úplně tak nechápavá, za kterou ji většina učitelů považuje, a dokáže i matematiku využívat a hlavně přemýšlet nad ní. V hodině vypočítala asi 10 dalších příkladů naprosto sama, snažila jsem se ji motivovat velkou pochvalou, bylo vidět, že z toho má radost. Myslím, že se cítila bezpečně, nikdo na ni neřval, a tím pádem měla prostor i pro přemýšlení nad příklady, i když v době počítání celkově třída byla hlučnější. O čem chci ale psát, je ne příliš správný – alespoň z mého úhlu pohledu - přístup ze strany asistenta pedagoga, kdy mi před hodinou řekl: „že se na ni musí už tvrdě, že se to nedá“. Vůbec jsem nevěděla, jak zareagovat. Chápu učitele, že při tak vysokém počtu žáků, kterých ve třídách mají a povinností, které musí splnit, nemají čas řešit další tíživé okolnosti jednotlivých žáků, na druhou stranu zrovna tato žákyně nemůže za své postižení a za to, že ji její matka nechce přeřadit do základní školy speciální, kterou ji poradenské pracoviště, učitelé i speciální pedagog a psycholog doporučují. Bylo mi ji líto, když s ní asistent komunikoval a používal věty jako: „tak už dělej, to není možné, přece když Ti řeknu, že ten sešit otevřeš, tak ho prostě otevřeš“, nebo téměř křičel „když se Tě na něco zeptám, tak mi musíš odpovědět“, apod. Nejen já jsem se cítila v blízkosti této situace špatně, natož jak se musela cítit daná žákyně. Hlavou mi proběhla myšlenka, že tahle inkluze není ta správná, pod jakou jsme si ji všichni ti, co se o inkluzi zajímali a zajímají, představovali. A tak mne napadlo, že je to vlastně jen o velké dávce trpělivosti, kterou v sobě nalézáme při učení ostatních a také o hledání vlastní cesty k danému žákovi s postižením a i o osobním přístupu daného žáka ke škole, učitelovi, asistentovi a životu celkově. S tímto veškerým uvědoměním pak ta inkluze může možná i ve školách skvěle fungovat.