Za celou praxi jsem navštívila více tříd. Dvě, ve kterých byli studenti se středně těžkým mentálním postižením a jednu s těžce mentálně postiženými. Samozřejmě byly v jednotlivých třídách rozdíly v chování studentů a taktéž ve výuce. V jedné třídě student zpíval písničku, která byla velmi dlouhá a těžká na zapamatování. Na hodnotě písně přidal i studentův projev a čistota tónu. V jiné třídě zas byli studenti, kteří semnou diskutovali na dané téma a zapojovali se do výuky z čehož sem samozřejmě měla radost. Občas se také stalo, že diskuse a komentáře nebyly žádány. Všimla jsem si, že někdy mám problém s těmito dětmi jednat, či reagovat na určité situace. Například na „klasické“ střední škole bych na studenta mohla zvýšit hlas, ale u postižených studentů jsem se bála, abych něco nepokazila a nezhoršila tím jejich stav. Hodně dětí ve škole trpí epileptickými záchvaty a ty mohou být vyvolávány neklidem studenta. Nicméně během praxe jsem se naučila, že i na tyto děti se občas musí zvýšit hlas. I přes jejich postižení jsou to pořád žáci a studenti, kterým se stejně jako ostatním žákům a studentům občas nechce chodit do školy, nebo vykonávat právě činnost, kterou vymyslel učitel. Při hodinách výtvarné výchovy jsem stejně jako u předcházejících praxí měla problém s přílišným zásahem učitele do výuky. Klasický případ, kdy učitel přinese do třídy předlohu budoucích výtvorů studentů jsem se snažila alespoň částečně zvrátit. Studenti měli otiskovat barvy za pomocí houbiček. Je pravda, že některým z nich se muselo trochu pomoci – vysvětlit techniku, případně ji ukázat. Avšak když pedagog s asistentkou obcházeli studenty a drželi jim ruce s houbičkou a sami je namáčeli do barev, bylo to pro mne něco nepochopitelného. I přes mou snahu slušně vysvětlit učiteli, že dle mého názoru je tento princip výuky výtvarné výchovy zcela zbytečný, nebylo to nic platné. Učitel mi pouze odvětil, že se se studenty musí pracovat tímto způsobem, jelikož sami by to nezvládli. Když jsem s těmi samými studenty měla výuku já, byli schopni téměř bez problémů pracovat. Pouze jsem měla problém se studentem, kterému se pracovat nechtělo. Nakonec jsem na něj formou hry zapůsobila, což považuji za zdařilé. Na začátku praxe jsem chtěla docílit zájmu se strany studentů, což se myslím podařilo. Na druhou stranu jsem často potřebovala pomoc mého provázejícího učitele, hlavně při dorozumívání se s žáky. Vyučování v těchto třídách nespočívalo pouze ve výuce výtvarné výchovy a dalších předmětů, ale také ve výchově jako takové. Žáci a studenti mají často nějaké zlozvyky. Jeden z nich například každou věc, kterou vezme do rukou oblízne a teprve potom s ní dále pracuje. Jiní studenti zas mluví vulgárně a další si dokonce povídají se svým imaginárním přítelem. Což mimochodem považuji za velmi zajímavé, protože obvykle tyto rozhovory vypadají zcela reálně - snad skutečně s někým mluví. Co se týče výtvarné výchovy byly výtvory studenů, jak jsem předpokládala, velmi působivé. Díky jinému toku jejich myšlenek a vztahu ke skutečnosti se jejich práce lišily od těch, co by vytvořil intaktní jedinec. Proto usuzuji, že účel mé praxe byl splněn, i když by bylo lepší strávit zde více času. Myslím, že se do této školy ještě vrátím, nebo se budu dále zabývat tvorbou mentálně postižených dětí.