Moje první hodina praxe z matematiky ve třídě 6.A. Mají pana učitele, který mi přijde na první pohled v pohodě, na žáky je sice trochu přísnější, ale spravedlivý a nemá problém s čímkoliv poradit. Opačný případ je slečna Monika, která je ve třídě jako asistent pedagoga. Hned na začátku hodiny mě šokuje jakým způsobem s žáky, hlavně s chlapci, komunikuje. Když učitel třídě zadal úkol tak slečna asistentka jde pomoct prvnímu žákovi, který vypadá, že vůbec neví co se děje. První co mě zarazí je její podrážděný tón , kterým se žáka ptá „ Jak je jako možný, že nevíš co děláme ?! Tak jsi normální?“ . To stejné probíhá asi u dalších třech žáků. Kdybych se měla vcítit do těch chlapců tak mi to vůbec není příjemné, sníží mi to sebevědomí a to už vůbec nemluvím o tom, že se mi do školy už vůbec nebude chtít chodit. Co mě ale překvapí ještě víc než chování asistentky je reakce žáků. Ti vypadají, že to mají na háku a jsou s asistentkou úplně v pohodě. Je možné, že žádné jiné způsoby komunikace na žáky nezabírají? Že třeba slečna asistentka zkusila, co se dalo a osvědčilo se jí teprve tohle? Je pravda, že pod jejím dohledem děti pracují tak jak mají. Opravdu netuším, co bych v její situaci dělala já. Možná bych nakonec dospěla ke stejnému přístupu jako ona.