V pátek 8.3. jsem absolvovala první 2 hodiny náslechů v rámci druhého semestru učitelské praxe na základní škole Sirotkova. Praxe budu absolvovat na stejné základní škole a se stejným provázejícím panem učitelem jako v prvním semestru. Většinu tříd, které pan učitel vyučuje již tedy do určité míry znám. Oproti prvnímu semestru praxí musím říct, že se moje dojmy změnily, už jsem si zvykla na to, jak to ve škole chodí a cítila jsem se jistěji a klidněji. Dokonce už jsem si i dokázala představit, že budu opravdu v budoucnosti učitelkou. V tomto deníku bych ráda vyzdvihla pár poznatků a zkušeností, které mi dal náslech strávený ve vyučovací hodině 9.B. Ve třídě sedělo kolem dvanácti dětí a když pan učitel přišel do hodiny, tak bylo vidět, že děti zbystřily. Už v moment příchodu učitele do třídy bylo zřejmé, že se nebude jednat o hodiny pasivní, jak tomu v některých případech bohužel bývá. Před rokem jsem absolvovala náslechy na jiné základní škole, kde děti příchod paní učitelky pomalu ani neregistrovaly a přesně tomuto případu bych se chtěla vyhnout. Ale teď se vraťme zpátky k hodině angličtiny v 9.B. Hodina dále pokračovala velmi dynamicky. Žáci na začátku opakovali nepravidelná slovesa pro minulý čas (past simple) prostřednictvím hry a žák, který vyhrál, získal malou jedničku. Všichni žáci se soustředili, v hodině panoval klid, absolutní soustředěnost a bylo vidět, že většina žáků nepravidelné tvary ovládá. Poté učitel přešel k další látce, a to ke slovesnému času past perfect a jeho použití. Kladně hodnotím především druhou půlku hodiny, protože poté, co byli žáci obeznámeni s použitím slovesného času past simple i past perfect, chtěl po nich pan učitel, aby vyjmenovali rozdíly mezi časy a každý musel uvést dvě věty, na kterých rozdíl demonstroval. Tímto způsobem donutil pan učitel žáky nad teoreticky osvojenou látkou logicky přemýšlet a do jisté míry si ověřil, že ji žáci chápou a dokáží aplikovat v praxi. Přišlo mi, že děti si byly vědomy, že se na vyučovací hodině podílejí, že mají ve třidě určitou roli. Tato vyučovací hodina sice nebyla nejklidnější, děti se často překřikovaly a občas se ani nehlásily, ale šlo na nich vidět, že je učivo baví a že mají motivaci k tomu se látku naučit, což je podle mého názoru to podstatné. Tato vyučovací hodina mě obohatila v tom, že jsem si uvědomila, že striktně dodržovaná pravidla ve třídě, např. to že se žák vždy poctivě přihlásí nebo neskáče do výkladu učitele, nejsou vždy výhrou. I chaotická a hlučná hodina je pro žáky větším přínosem než úplné ticho. Žáci mají pocit, že mezi sebou soutěží, konkurují si a jsou pak do látky více vtaženi a projevují vetší snahu. Musím také vyzdvihnout, že se mi líbila motivace žáků prostřednictvím hry, za kterou byly uděleny žákům známky menší hodnoty. Myslím si, že každý učitel by si měl být vědom toho, že žáci se nemusí hodnotit pouze prostřednictvím písemek či ústního zkoušení, kdy je mnohdy výkon kvůli nervozitě žáků horší než při spontánním projevu znalostí.