Proběhly další dva týdny praxe. Pocity z obou týdnů jsou celkem různé. V tom prvním týdnu byl během mého pobytu projektový den. Na celé škole to šlo znát, protože děti nebyly ve výuce pozorné, často ve třídě vznikl ruch, který jsem měla problém utlumit. Je to asi pochopitelné, když to nebyl typický školní den a byly trochu rušeny probíhající školní aktivitou. Jenže já měla připravené docela pěkné aktivity, které mě stály hodně času, a cítila jsem, že o ně děti nejevily takový zájem, jako by tomu bylo normálně. Ten den jsem byla trochu rozčarovaná, říkala jsem si, že vlastně takových dnů bude během roku spousta, jestli vůbec dokážu žáky nějakým způsobem usměrnit. Vlastně k tomu není potřeba ani žádná speciální akce, aby byly děti takto „rozdováděné“. Ale neumím si s tím moc poradit, možná je to částečně proto, že vím, že tam jsem na praxi = na návštěvě, tak jsem na ně nechtěla zvyšovat hlas a podobně. Otázka je, jestli zvýšení hlasu je ten nejlepší způsob, jak žáky usměrnit. S tímto si zatím moc rady nevím, snad se to trochu zlepší. Tento týden to bylo o mnoho lepší. Jednak mě těšilo, že už si na mě děti zvykly a často mě na chodbě zdravily. Dokonce s tím, jestli s nimi budu mít dnes hodinu a že se moc těší. A jestli bych je třeba nemohla mít napořád. To mě upřímně celkem hřálo na srdci. J Zároveň byly děti aktivní a až na výjimky šlo vidět, že je aktivity baví. Opět jsem někde byla jen na hospitaci, někde v tandemu a jinde jsem si opět zkusila sama učit. Tento týden to bylo všechno opravdu o mnoho lepší a pro obě strany schůdnější. Ovšem jsem se zase musela pozastavit nad oním žákem deváté třídy, který má diagnostikováno ADHD. Strašně by mu pomohl asistent, otázka, proč žádného nemá, by asi musela směřovat k vedení a zase tolik do toho vrtat nechci. Ale že by to pro něj byla obrovská pomoc, jsem si jistá, vycházím totiž ze situací, které jsem si na vlastní kůži zkusila. Obvykle pokud hodinu vedu já, pan učitel si sedne právě vedle tohoto žáka. Už jen jeho přítomnost ho nepatrně zklidní a donutí ho se soustředit na určité téma. Pokud s ním to téma v lavici navíc více prodiskutuje, cítí to dokonce jako privilegium. Já jsem si funkci „asistenta“ vyzkoušela pro změnu tento týden. Jako určitý trest za nevhodné chování na přednášce dostali žáci za úkol celohodinovou samostatnou práci, a to výpisky na téma z učebnice. Výjimkou bylo několik osob, které pracovaly na projektu a pan učitel s nimi. Jestli to ti žáci opravdu splnili, měl ověřit malý testíček na závěr hodiny. Dotyčný žák už od začátku celou hodinu úplně odpískal a jevil o téma absolutní nezájem. Šla jsem si proto sednout za ním s tím, že mu s tím pomohu. Nejprve odmítal, dokonce vysypal učení z tašky a nasadil si aktovku na hlavu nebo čmáral propiskou po zdi. Nakonec jsem ho přemluvila, že si to téma oba v klidu přečteme, projdeme si ho, spolu vybereme nějaký ten zápisek a já mu dovysvětlím něco, čemu neporozuměl, nebo ho více zajímá. Ani jsem popravdě nečekala, že ho nakonec dokážu zaktivizovat. A opravdu můžu říct, že když jsem mu něco vysvětlovala, bedlivě poslouchal, vnímal obsah a dokázal ho vlastními slovy zopakovat. Už předtím jsem si všimla, že pokud chce, tak je velmi bystrý a chytrý kluk. To, že k sobě nemá asistenta, ho podle mě hrozně brzdí, až degraduje. Trochu mě to mrzí, nejsem sice odborník, ale myslím si, že by z něho byl velmi šikovný klučina, kdyby měl někoho při ruce. Samozřejmě chápu, že jsou tu třeba problémem finance a podobně, ale je to škoda.