Na ZŠ, kde vykonávám svou praxi, probíhá již několikátý měsíc projekt katedry sociální pedagogiky MU. Vypadá to tak, že dvakrát až třikrát týdně do školy přijdou dva až čtyři lidé a jdou k někomu do hodiny. Bohužel smlouvu o tomto projektu podepisovala bývalá ředitelka a v současné chvíli tak nikdo ve škole neví, co vlastně zkoumají a jaké z toho mají být závěry. Zpětnou vazbu nedostáváme žádnou, protože mezi hodinami se výzkumníci se zvoněním vytratí a vrátí se až se zvoněním na hodinu, kdy navíc po čtvrté hodině odcházejí. Ve sborovně nám visí velká tabulka, která byla nedávno rozšířena o dva další měsíce, a kam se máme jako vyučující zapisovat, kdy si kam koho vezmeme. Ačkoliv učím pouze na poloviční úvazek, napsal jsem se do tabulky pětkrát, což je více, než mají v průměru plnohodnotní učitelé na naší škole – a to vše ve snaze nemít „výzkumníky“ v hodině zeměpisu. I přesto se však v pátek stalo, že mi během dozoru bylo oznámeno, že mi právě do mé hodiny zeměpisu „návštěva“ z PedF přijde. Aby toho nebylo málo, bylo mi to oznámeno tři minuty před začátkem mé hodiny. V první chvíli jsem pocítil obrovský nával vzteku z chování výzkumníků, kteří se úplně v klidu chovají jako ČŠI a vybírají si, kam půjdou. Jenže na rozdíl od ČŠI, která nemá povinnost poskytovat zpětnou vazbu na hospitovanou hodinu, SocPed PedF neposkytne vazbu žádnou. V tuto chvíli mě podržela kolegyně z kabinetu, která je třídní učitelka šesté třídy. Právě tam je problematický student, který má dlouhodobé problémy s chováním a vyrušuje ve všech předmětech u všech učitelů a jediné, co na něj platí, je právě jeho třídní učitelka. Na začátku hodiny si ho na několik minut vzala do kabinetu, kde mu nejspíše vynadala za nevhodné chování v předchozí (její) hodině, protože po návratu přišel se sklopenýma ušima a ani nedutal. Díky tomu jsem mohl absolvovat relativně poklidnou hodinu bez větších problémů. Zpětnou vazbu jsem samozřejmě nedostal, protože delegace ze SocPedu okamžitě zmizela a ani se do třídnice nepodepsala jako hospitace. To mě přivádí k tomu, jak se někteří z učitelů, zejména ze starších generací, vyrovnávají s nevhodným chováním a vyrušováním žáků. Kromě výjimek, které se zatím bezvýsledně snaží s takovými žáky pracovat (konkrétně teď mám na mysli žáka z 6. třídy), ostatní jej buď pošlou dozadu do lavice, kam na něj nevidí, a kde učitelce nevadí, že žák nepracuje a vyrušuje, nebo žáka posílají na chodbu, odkud se obvykle po několika minutách vrátí. Osobně se neztotožňuji ani s jedním z uvedených řešení, ale veškeré alternativy mi došly a bez pomoci jeho třídní učitelky jsem bezradný. Pozitivní motivace nefunguje, trestání nefunguje, ignorování nefunguje, vykazování za dveře nefunguje, domlouvání ani snaha o rozhovor nikam nevedly. V této situaci by nejspíše mohl pomoci školní psycholog, ale na vesnické škole jako je naše takovýto pracovník schází. V současné chvíli probíhá třítýdenní období, ve kterém měl žák šanci na zlepšení svého chování, změna se ale nechová. K třítýdenní lhůtě se třídní učitelka uchýlila kvůli tomu, že se snažila veškeré problémy řešit domluvou bez psaní poznámek a udělování napomenutí. Když ale situace nikam nevedla, komunikace s rodiči vázla a začalo být jasné, že bude nutné obrátit se na vyšší instance, bylo shledáno, že bez kázeňských napomenutí by rodiče mohli namítnout, že o problémovém chování svého syna nebyli dostatečně informování. Jinými slovy: Probíhá třítýdenní období, ve kterém všichni vyučující udělují žákovi poznámky za každý prohřešek, aby se mohla věc posunout dál.