Nechci, aby to znělo chvástavě či nesoudně, ale mám ze svých hodin skvělý pocit, všechny se mi vydařily v tom, že se mi podařilo spolu se studenty výborně naplnit cíle, které jsem si stanovila, vyzkoušela jsem si nové metody nebo způsoby práce, na které nezbývá ve školním roce čas. V hudební výchově jsem si připravila metodu dramatizace písní. Celkově na dramatizaci jak v hudební výchově, tak i v českém jazyce, nezbývá vůbec čas. Myslím si, že je to velká škoda, neboť při dramatizaci jdou procvičovat skoro všechny klíčové kompetence či propojovat průřezová témata, posiluje se tím pozitivní třídní klima i meziosobní vazby. Dramatizace je také výborná cesta k vyřešení např. sociálních či třídních problémů a nesvárů. Dramatizace písní v hudební výchově spočívá v tom, že žáci zdramatizují text písně. My jsme si udělali soutěž, ve které měli studenti ztvárnit jakoukoliv píseň, kterou ale znají všichni. Pak jsme hádali, co to bylo za píseň. Tato metoda měla velký úspěch, studenty to nesmírně bavilo, vznikaly skvělé výstupy, a studenti se mohli realizovat v jiné sféře něž vědomostní a dovednostní. Asi nejvíce si zatím vážím úspěšně zvládnuté hodiny hudební výchovy ve sportovní třídě. Předem mi bylo řečeno, ať neočekávám žádné velké výkony a ať slevím ze svých uměleckých požadavků. Přiznám se, že jsem se trochu bála před hodinou, aby z ní nebyl propadák. Paní učitelka mi poradila, ať zkusím připravit hodinu hodně akční a činnostní, že sportovce nebaví dějiny, ale akce. Připravila jsem si tedy spoustu písní a ke každé jsem si vypracovala propracovanou hru na tělo. Rozdělila jsem je do několika skupin a každá dělala něco jiného. Opravdu je to zaujalo, snažili se vyplnit mé požadavky, i když jim to dělalo potíže. Za jejich snahu a spolupráci jsme je hodně chválila a podporovala jsme je. V poslední písni jsem zkazila doprovod, tak jsem jim řekla, že teď byli lepší než já, a že jim děkuji, jak to skvěle zvládli. A oni mě ocenili potleskem. Paní učitelka mi řekla, že toto běžně nedělají, že to mohu brát jako velkou poctu. Zamýšlela jsem se nad tím, proč mi zatleskali a přišla jsem na to, že to bylo možná tím, že jsem k nim přistupovala bez předsudků. Že jsem jim nedávala najevo, že neumějí zpívat, že špatně intonují, že nezvládají udržet rytmus. Chválila jsem je, i když věděli, že to není stoprocentní, za jejich snahu a spolupráci. Přistupovala jsem k nim s respektem a tolerancí, brala jsem je takové, jací jsou. Jejich nadání je na sport, což velmi oceňuji, o to víc si jich vážím, že nesabotovali hudební výchovu a snažili se plnit vše, co jsem jim řekla. Možná to bylo tak zjevné z mého chování, že mě za to ocenili potleskem. To mě přivedlo k myšlence, že ne jenom sportovce v hudební výchově, ale všechny žáky ve všech předmětech musíme brát takové, jací jsou. Nesmíme si myslet, že náš předmět je ten nejúžasnější a nejdůležitější na škole. Všichni studenti z něho musí mít nejhůř dvojku, nebo bude zle. To je přeci nesmysl, tím je popírána celá pedagogika a psychologie dohromady. Měli bychom učit tak, aby náš předmět zaujal i takové žáky, kterým to nic neříká a oceňovat je za jejich spolupráci a snahu, ne trestat za něco, co neumí. Tím si to nikdy neosvojí.