Mé dojmy z prvního dne na praxi jsou velmi smíšené. Převažuje ve mně směsice obav, strachu, nepokoje, smutku. Mám pocit, že jsem někde na své cestě vzděláním udělala chybu. Naprosto nic si nepamatuju ze státnic, takže mé odborné znalosti jsou na nule. Když k tomu připočítám ještě naprostou neznalost pedagogických postupů a výchovných přístupů, vychází mi z toho, že má praxe (a dost možná i budoucí povolání) bude jedna velká katastrofa. Obecně mám tendenci vidět vše vždy černěji, než se zdá. Navíc mám v povaze jistý druh perfekcionismu. Mám v sobě zakódované, že vše musím provést perfektně, být vždy dokonale připravená a sklízet jen úspěchy. Cítím, že právě toto mé vnitřní přesvědčení mi brání v tom dívat se na začínající praxi trochu více s nadhledem. První den praxe jsem strávila 5 hodin v ZŠ a MŠ Chalabalova v Brně Kohoutovicích. Nejprve jsem byla vyjevená z prostoru, ve kterém jsem se po sedmi letech, po vychození základní školy, ocitla. Přesto, že provázející učitelé jsou velmi sympatičtí a v sestavení rozvrhu mi naprosto vyhověli, a dokonce na mě ani netlačili co se výuky týče, cítila jsem se v novém prostředí a situaci naprosto ztraceně. Dvě přestávky jsem vykonávala dozor na chodbách druhého stupně. Nebýt kolegyně z fakulty, která se se mnou této činnosti účastnila, asi bych měla dost pocuchané nervy. Děti kolem mě neustále lítaly a já neměla nejmenší tušení, jak je mám okřiknout, napomenout, zda vůbec mám nějak zasahovat do bitek na chodbě, když mě děti ani neznají a já ani neznám roli, ve které jsem se poprvé v životě ocitla. Přestávky byly pro mě prostě stresující. Na druhou stranu jsem si dva absolvované náslechy v hodině českého jazyka a dějepisu náležitě užila. Dělala jsem si poznámky, snažila se rozkódovat fáze výuky, tvořila spolu s žáky, poměřovala si svoje znalosti s učitelovými. Kreativní práce v hodině každého učitele mě nadchla. Přibližovat znalosti dětem zábavnou formou a snažit se najít přístup, který jim vyhovuje mě láká. Taky diskuse s žáky a jejich dotazy k tématu byly pro mě velkým povzbuzením. Po opuštění školy jsem měla hlavu těžkou a bolavou. První den na praxi byl pro mne náročný. Doufám, že toto rozladění je způsobeno především novým prostředím a vnitřním strachem, který v sobě mám. Je to jak strach z neznáma, tak i strach ze svých kvalit, z toho, co mě čeká. Obava, zdali jsem opravdu kvalifikovaná pro práci s dětmi a pro učitelství. Asi nejvíc se bojím, že v průběhu praxe zjistím, že tato profese není pro mě. Nejsem zvyklá selhávat a byla by pro mě dost velká rána po čtyřech letech studia zjistit, že toto povolání nebude vhodné. Se svými emocemi se pokouším pracovat. Byl to teprve první den praxe, proto nemá smysl hned vynášet ortely. Strach je přirozený a já doufám, že jej zdárně překonám. A taky možná své pocity nebudu až tak moc řešit, jinak se z toho zblázním.