Mám za sebou mé první vyučovací hodiny a některé dojmy jsou přesně takové, jaké jsem čekal. Některé naopak takové, které jsem absolutně nečekal a které jsem si ve svých představách maloval úplně jinak. Ze své první hodiny jsem byl notně nervózní. Ptal jsem se sám sebe, jak asi budu působit na děti, zdali mě přijmou, jestli je to, co říkám, bude bavit. Také jsem měl obavy, jestli budu schopen normálně před celou třídou mluvit. Provázející učitelce jsem naznačoval, aby při postřehnutí mých zoufalých pohledů zasáhla a snažila se mi nějak pomoci. Nutno dodat, že obě moje paní učitelky opět nezklamaly a povzbuzovaly mě. Říkaly mi, že vše určitě zvládnu a že o nic důležitého nejde, každý se musí vše nejprve naučit. Obdivoval jsem, s jakým klidem a rozvahou o tom všem mluví, jakoby snad učení byla úplná hračka a braly ho jako automatickou samozřejmost, která je vrozená. Žádný zásah ovšem zapotřebí nebyl. Nejprve jsem se malinko vyděsil toho, že mě paní učitelka nechala prakticky okamžitě od začátku hodiny samotného a nechala po krátkém úvodu vše na mně. Nejhorší byly první chvilky, ty než jsem převzal slovo. Pomyslel jsem si, kolik očí se na mě dívá a kolik uší čeká na to, co za slova vyjde z mých úst. Po úvodní větě ze mě vše opadlo, a jelikož jsem měl nachystanou celou hodinu, ničeho jsem se neobával, neboť jsem se měl čeho chytit a striktně jsem se držel mého plánu. Během hodiny jsem se snažil o časté pokládání otázek a aktivizaci žáků. Odměnou mi pak bylo to, že mi děti na konci hodiny zatleskaly a řekly, že hodina se mnou byla moc fajn. To samé mi řekla i druhá třída. Dětem jsem při další hodině češtiny rozdal kvízové otázky z češtiny, které řešily ve dvojicích a které prověřovaly jejich dosavadní znalosti. Překvapilo mě zde jisté rozdělení na různé póly. Jedna skupinka dětí moje úkoly vyřešila velice snadno a měla bez větších překážek vše brzy hotové. Druhá skupina středu či průměru řešila úkoly tak, jak jsem předpokládal. S moji mírnou asistencí většinu úkolů nakonec zvládla. Třetí skupina byla navzdory mému očekávání poměrně dost velká a těmto dětem se nepodařilo vyřešit vůbec nic, mnohdy ani jediný úkol, a to přes mé veškeré snahy. Ačkoli jsem se opravdu snažil a věnoval jim více času než ostatním skupinám či „pólům“, někdy jsem z těchto dětí nemohl dostat ani slůvko. Tápu, zdali je toto standardem, nebo jestli za to může moje neobvyklá přítomnost ve třídě. Dlouze jsem po této hodině přemýšlel, jak moje snažení vylepšit, abych „vyhověl“ všem těmto skupinám a čím více přemýšlím, tím dospívám k názoru, že to není v mých silách. Snad mě další hodiny a zkušenosti navedou, jak dále pokračovat.