Nedávno se mi v jedné třídě podařilo vysvětlit učivo tak, že ji pochopilo i dítě, které s ní dlouhodobě bojovalo a nechápalo ji. Popravdě jsem si připadala, že mám větší radost, než ten žák. Vůbec mi to ale nevadilo. Myslím si, že nechtěl dát najevo svou radost před spolužáky, i když i ti ho velmi pěkně podpořili a měli radost s ním. A přesně takové momenty jsou osobně pro mě důležité, aby mi připomínaly, že ne vždy je vše černé, tak jak se na první pohled může zdát. Dnes to bylo opravdu náročné. Občas si říkám: „Je tohle vůbec možné?“ Nad některým chováním dětí se opravdu dost podivuji. Někteří se chovají takovým stylem, že je jim vlastně úplně jedno, že s nimi hovoří učitel. Chovají se tak, jako kdyby ten učitel byl největší spodina, se kterou se setkal. Možná bych to ještě pochopila od rodičů dětí... ale přímo od žáků? Evidentně přebírají to, co slyší doma. V jedné třídě je chlapec s velice problémovým chováním, kvůli kterému má učitel asistentku. Žák v hodinách nejeví většinou o učivo zájem a často se hádá nejen s učiteli, ale i se spolužáky. Sama jsem byla svědkem jedné dost nepříjemné hádky, která proběhla mezi ním a učitelem, protože žák odmítal pracovat a odšroubovával místo zadané práce šroubky z lavice. Do řešení konfliktu se zapojila i asistentka, která situaci moc nepomohla. Nakonec byla žákovi udělena poznámka a do konce hodiny seděl a nic nedělal. V takových chvílích přemýšlím nad tím, o jak složité a těžké povolání se jedná. V některých situacích jsou učitelé bezmocní a mají poměrně málo prostředků, pomocí kterých by docílili toho, co potřebují. Sama jsem z té situace neměla vůbec dobrý pocit a přemýšlela jsem, co žáka vedlo k tomu, aby se (nejen) k paní učitelce takto choval.