Poslední týdny moje praxe vypadala tak, že jsem vždy přišla s paní učitelkou do třídy a sedla jsem si dozadu a tiše pozorovala hodiny. Snažila jsem se pozorovat v akci jak paní učitelku, tak děti ve třídě. Bylo velmi zajímavé pozorovat věci, které vyučující nevidí… nebo možná jen nechce vidět. Například, když si chlapci posílali dopisy. Paní učitelka se otočila k tabuli a dopis letěl skoro přes půlku třídy. Mám pocit, že vůbec nevnímali, co se v hodině děje. Přemýšlela jsem, jestli se smát nebo třeba chlapcům naznačit, že je vidím. Když jsem v té třídě později učila, dávala jsem si na ně opravu pozor. Pokud mi chlapci za zády opravdu něco prováděli, tak mají spíš můj obdiv, než abych jim to měla za zlé. Ničeho jsem si nevšimla, ale paní učitelka přechozí hodinu zřejmě také ne. Také nastal čas si hodiny odučit. Snažila jsem se o co nejpečlivější přípravu. Vše si předem promyslet. Zjistila jsem, že dělat si přípravu je velmi důležité, ale není potřeba si ji dělat tak pečlivou u každé třídy. Pokud bych měla srovnávat šestou a devátou třídu… v devítce jsem vždy vše stihla rychleji, než jsem si naplánovala. Půlka třídy se vůbec neprojevovala a dělali si své. Tak alespoň někdo semnou komunikoval. Musím ale říci, že se šesťáky se mi pracovalo mnohem lépe. Byli mnohem více akční a neustále semnou chtěli o něčem diskutovat, například… ve slohu jsme si povídali o tom, jak napsat dopis… strhla se dlouhá debata… jedna žákyně se mě ptala, jestli si myslím, že to doručovatelky čtou. A přidávali se do toho další a další. Velmi jsem se s nimi nasmála a dozvěděla se spoustu jejich zkušeností s poštovními doručovatelkami. Na tuto hodinu jsem si přichystala papíry a obálky, aby si zkusili, jaké to je napsat dopis. Mnoho z nich nikdy žádný dopis nepsali a velmi tuto aktivitu uvítali. Dopisy jsem jim nechala a předem jsem již řekla, že kdo chce, může si adresáta vymyslet anebo i klidně dopis opravdu poslat svému kamarádovi, rodičům nebo komukoliv jinému. Děti byly nadšené… teda většina… a já měla opravdu radost a domů jsem opravdu odcházela s úsměvem na rtech. Hodiny se šestáky mě vždy baví. Co je pro mě problémem, jsou jména. Mrzí mě, že nemůžu všechny oslovovat jménem. Napsat cedulky zabírá velmi času. Hodně by mi to ale pomohlo být k dětem blíže. Ty akčnější děti už samozřejmě znám, ale se všemi jsem ještě neměla tu čest, a to je opravdu škoda. Také je velmi těžké si ta jména vůbec zapamatovat, pokud je slyším pouze jednou a vidím je pouze zezadu na náslechách a také jsou to velmi často jména cizí. Snažím se na tomto velmi pracovat, abych si tu komunikaci ulehčila a pro ty děti to bude určitě také příjemnější, když je budu oslovovat jmény.