V praxi pokračuji na stejné škole jako v předchozím semestru. Zařídil jsem si v tomto ohledu praxi v podstatě nepřetržitou, což považuji na jednu stranu za výhodu. Na stranu druhou musím podotknout, že by se rozhodně hodila nějaká pauza. Přejíždění z Brna do Orlických hor a zpět začíná být čím dál náročnější. Aniž bych chtěl nějak snižovat práci ostatních kolegů, myslím si, že mé přípravy do hodin trvají o něco déle než jim. Zvláště vzhledem k faktu, že se připravuji na předmět navíc. Zároveň se velice těším na praxi ve třetím semestru. Mé momentální přípravy jsou ztíženy faktem, že vyučuji ve spojených třídách. Naplánovat hodinu se dvěma zcela různými tématy tak, abych stíhal probrat látku, to je praxe jak se patří. K tomuto se pojí menší problém, který jsem při práci zaznamenal. Kvůli zvyku spojených tříd jsem zjistil, že vystavět si plán běžné hodiny v jedné třídě mi dělá jisté problémy. V minulém týdnu jsem musel trochu neplánovaně zaskočit za nemocnou kolegyni. Naštěstí v hodině dějepisu. Naneštěstí znamenala tato změna v rozvrhu spojení tří ročníků. Vymyslet během dvaceti minut téma hodiny tak, aby alespoň něco přineslo, nebo přinejmenším zopakovalo učivo je věc prakticky nemožná. Nakonec jsem usoudil, že nemá smysl nad tím vůbec přemýšlet. Kdyby bylo více času na přípravu, vymyslel bych dostatek aktivit pro třídu, se kterou bych právě neprobíral, popř. bych jen zopakoval a doplnil minulé učivo. Situaci jsem nakonec řešil hrou ve stylu „o poklad Anežky České“, kde příklad postavu Komenského poznali žáci 6. třídy, kteří se s ním v dějepise ještě ani nepotkali. Zato deváťáci projevili svou teď již téměř stálou tupou apatii, a nevěděli nic.