Ve svém minulém zápisu jsem zmínila své pocity z praxe na Bakalce, konkrétně z hodiny angličtiny u 7. třídy, která se mi ke konci vymkla, když jsem zadala práci do skupinek. O týden později jsem učila druhou půlku této třídy a nemohla jsem uvěřit, jaký je to rozdíl. Byli moc hodní a pracovití a vůbec nevyrušovali. Jak můžou být dvě poloviny třídy tak odlišné? Ta hodnější půlka je podle paní učitelky ‚‚ta slabší‘‘, což jsem si ověřila. Ale jako by jim to snad přidávalo na snaze a kázni. Celkově všichni byli méně sebevědomí… Seděly tam spolu v lavici dvě Kláry, které jsem nejprve rozlišovala a vyvolávala podle barev oblečení, ale nakonec jsem to hravě vyřešila, že jedna byla ‚‚Klára the First‘‘ a druhá ‚‚Klára the Second‘‘ a hned byla větší sranda. Má provázející paní učitelka mě pochválila, za navozování příjemné přátelské atmosféry, kterou si žáci užívali a krásně spolupracovali a také se jí líbilo, že jsem jim názorně a osobitě vysvětlila věc, ve které chybovali. Na konci hodiny mi došlo, že celou dobu byla v první lavici jedna nesundaná židle nahoře; že jsem na začátku hodiny měla říct žákům, ať jí sundají. Ale musím se přiznat, že jsem si toho ani pořádně nevšimla, protože jsem se plně soustředila na jiné věci. Paní učitelka mi řekla, že je dobré si na začátku hodiny připravit třídu, určitě nechat sundat všechny židle. Otevřít na chvíli okna, uklidit případný nepořádek mezi lavicemi nebo případně nechat smazat nesmazanou tabuli. Také řekla, že si lidi rozesadí a uspořádá si je ve třídě tak, aby jí to bylo příjemné. Je pravda, že první lavice uprostřed byla prázdná a mohla jsem tam někoho přesadit. Ale v tu chvíli jsem tuto potřebu ani necítila. Myslím si, že cit na takové věci bych získala hlavně, až bych tu třídu měla dlouhodobě a cítila se víc ve své komfortní zóně. Když učím v jazykovce, tak tam děti mám rozesazené tak, jak je chci mít. Také mi radila, že na začátku každé hodiny doporučuje napsat na tabuli hodinu a téma, pro úvod a navození atmosféry. Potom jsem měla hodinu angličtiny se 6. třídou. Byla to třída 14 kluků a jedné holky (!), což jsem se trochu bála, že budou divocí. A stalo se. A byla to obdoba toho, co jsem popsala v prvním odstavci. Podle učebnice pracovali pěkně, ale práce ve skupince je rozdivočela pořádně. Po hodině si se mnou paní učitelka sedla a říkala mi zpětnou vazbu. Řekla mi, že si z toho nemám nic dělat, že jí se to stává taky, že prostě takoví jsou, ale dala mi pár super tipů, jak se s tím poprat. 1) Instrukce rozdat dříve, než jsou rozděleni do skupin (ať se mi už při tom nerozdivočí); 2) Do skupin si je roztřídit sama (nebo si sesednou ti největší kámoši a začnou dělat rambajs); 3) Výsledky jejich rozřazovací aktivity je klidně nechat sepsat na tabuli (ústně se nemusí při kontrole navzájem moc poslouchat); 4) Když se to zvrtne moc, poslat je zpátky na místo a dokontrolovat to a uzavřít to už takhle odděleně. …Já jsem totiž tyto věci neudělala. (Například toho špatného rozřazení jsem litovala hned, jak se mi slétli, ale už mi bylo trapné to měnit.) Najednou, jak jsme si to spolu takhle rozebraly, mi to dávalo smysl a měla jsem radost, že už jsem zase na něco v praxi přišla a příště už budu více vědět, na co si dávat pozor.