Jak jsem již psala, na začátku praxe jsem si nebyla jistá, jestli jsem připravena učit anebo učit právě zeměpis. Tato praxe mi velmi pomohla si uvědomit, jestli chci být učitelka a jestli vůbec zeměpis. Zjistila jsem, že chci učit a že se mi tohle povolání velmi líbí. Nejvíc zajímavé je na téhle práci neustálá nejistota, v jakém rozpoložení právě do mého zeměpisu žáci přijdou. Žáci v těchto letech prochází obdobím adolescence, což způsobuje to, že většina žáků jsou v pubertálním období a není lehké vyučovat právě tyto žáky. Toto rozpoložení jsou na mé praxi také několikrát prožila, což mi dalo hodně zkušeností, jak se právě chovat k takovým žákům. Jelikož je tohle můj poslední reflexní deník zhodnotila bych celý průběh mé účasti na praxi. V prvních dnech na škole jsem si byla velmi nejistá, vůbec mojí přítomností ve škole. Kolem mě spousta zkušených učitelů, kteří už mají za sebou nějaké roky praxe a pak jsem ve škole já, která si vlastně na začátku praxe nebyla jistá, jestli vůbec učitelkou chci být a jestli mám vůbec tolik zkušeností. Po pár dnech na praxi se ale všechno změnilo, velmi mi pomohl také pan učitel, který se mnou procházel celou praxí. Byl také celkem mladý, pár let po škole. Vlastně i on mi dal podnět k tomu, že i z mladého člověka bez zkušeností se může stát učitel, který tyto zkušenosti získá. Pan učitel mě do celé praxe zasvětil, vysvětlil mi chod školy, povinnosti učitele, povinnosti třídního učitele a mnoho dalšího, což velice pomohlo. Po pár dnech na praxi přišlo i na věc, na mé učení, z čehož jsem byla značně nervózní. Opět má psychická podpora pan učitel mi velice pomohl. Pomohl mi jak s přípravou samotné hodiny, tak i s věcmi okolo. Rázem jsem nebyla nervózní a nejistá, ale byla jsem si jistá a vlastně šťastná, že snad celý život budu dělat práci, která mě bude bavit a budu do ní chodit ráda.