Nastal můj první den praxe, první dvě hodiny výtvarné výchovy ve třídě 4. A. Sešla jsem se s paní učitelkou a společně jsme vyrazily do třídy. Už po cestě tam mě začala připravovat na nejhorší. „Nejhorší třída, učit v ní je jak za trest!“ Očekávala jsem tedy, co přijde. Zhruba po půl hodině se zřejmě její očekávání začala naplňovat. Děti byly velmi hlučné a svým obrázkům nevěnovaly příliš pozornosti, spíše se vzájemně bavily. Paní učitelka byla od této chvíle až téměř do konce vyučování velmi zaměstnaná sjednáváním pořádku ve třídě, neustále jednotlivé děti napomínala. A když zrovna neřešila nepořádek ve třídě, zabývala se organizačními věcmi či řešila chybějící pomůcky. Stále jsem vyčkávala chvíli, kdy začne jednotlivé žáky individuálně obcházet a osobně se vyjadřovat k jejich výtvorům. U několika obrázků se pozastavila, ale to spíše z toho důvodu, aby upozornila na nedostatky a žáka popohnala. Ze svých školních let, výtvarných lekcí jsem byla zvyklá, a tak brala jako samozřejmost, že učitel třídu průběžně obchází, sleduje vývoj jednotlivých prací a dává žákům různé tipy a doporučení. Též s ním o práci diskutuje a individuálně mu předává osobní zkušenost. V těchto dvou hodinách své praxe jsem však zaznamenala pouhých pár obecných rad, směřujících k celé třídě, navíc se převážně vztahovaly k zadání a požadavkům. Myslím si, že učitelův komentář, vztahující se ke konkrétnímu dítěti a jeho obrázku, může být nejen inspirující a poučný, ale též motivující. Vzpomínám si na to, když jsem během své praxe na ZUŠ s dětmi kreslila zátiší a komentovala jejich práce. Samy potom za mnou přicházely a doptávaly se. Ptaly se, jestli teď už je to správně. Myslím, že když jsem mluvila ke konkrétním obrázkům a věcem, děti si to braly více k srdci, než když jsem mluvila k celé třídě. Zpátky k mé praxi na základní škole. Jako kritéria hodnocení uvedla paní učitelka například celistvost práce, pokrytí celého formátu, nebo množství použitých odstínů barev. To bylo ve výsledku celkem zarážející, jelikož těmito pravidly se stejně neřídila. Finální známka nakonec často odrážela úsilí, které žák do práce vložil a jak moc se jí zabýval. V případě, že v hodině vyrušoval, jako výslednou známku si odnesl čtyřku. To ve mně vzbuzuje otázku, jestli je správně špatnou kázeň žáka trestat známkou z výtvarné práce. V tomto případě šlo o práci stejných, ne-li lepších kvalit, než u těch ostatních žáků. Navíc, známka je přeci udělována za konkrétní aktivitu, ne za chování. Až to skoro nasvědčuje tomu, že udělování špatného hodnocení byla jediná zaručená cesta, jak děti namotivovat k tomu, aby si známku chtěli příště opravit, tedy byly příští vyučovací hodiny hodné. Je pravdou, že po udělení známek, 15 minut před koncem hodiny, náhle nastalo ve třídě ticho. Občas narušené tichými vzlyky. Bylo mi to líto, myslím, že p. učitelka měla žáky potrestat spíše poznámkami.