Po první reflexi píšu tuto a jsem mnohem spokojenější než předtím. Ráda bych napsala, že se vše zlepšilo a je všecko super, ale spíš se mi to krátí a já se těším, že už bude konec. Byl týden, kdy jsem byla nervózní a nebylo mi dobře už od úterý, že ve čtvrtek tam zase musím. Bylo to po pár odučených hodinách v devátých ročnících. Způsobilo to to, že jsem šla sama učit a při příchodu do třídy jeden chlapec prohlásil „A ta tu chce jako co?“ Pak následovalo to, že se snažili vždy nastavit mi batohy do uličky tak, abych zakopla, jak bych procházela. Také pouštěli vysoký ton a zkoušeli, zda to slyším nebo ne, jelikož jejich vyučující to normálně neslyší. Když jsem šla učit do devátých tříd, tak ve sborovně prohlásili, že se všichni půjdou podívat, že to bude velká sranda, když půjdu učit k deváťákům. To mi také nepřidalo na nervozitě. Čekala bych spíše podporu. Co se týče prostoru a zázemí pro studenty, tak stále ve sborovně stojíme a nemáme si kam sednout. Abych nebyla jen negativní, tak učím také 7. ročníky a tam je výuka v pořádku. Žáci poslouchají, snaží se spolupracovat, odpovídají na dotazy a celkově je tam příjemné učit. Rozdíl však mezi velkou městskou školou a normální vesnickou školou pociťuju velmi. Žáci jsou na vesnici mnohem vychovanější, zajímá je více učivo než to, co mají na sobě za značku. K učitelům mají úctu a váží si dospělých. Kdybych měla první praxi na této škole, kde teď, hodně bych uvažovala, zda chci opravdu učit. Jelikož moje první praxe byla skvělá, tak vím, že učit chci.