V tomto deníku bych se chtěla zabývat mými pocity ohledně naší role učitele ve vztahu k žákům a našich schopností žáky vést. Tak jako na každou hodinu jsem si připravila různé aktivity pro žáky. Hodina byla po předchozí domluvě založena na opakování a učebnice ani pracovní sešit jsme nevyužívali. Když jsem byla v této třídě (5.) na hospitaci, třída byla vždy taková živější, pořád museli být nějak zaměstnáni. Paní učitelka to zvládala ale velmi dobře. O to víc byla příprava hodiny pro tuto třídu pro mě výzvou. Připravila jsem si 3 hlavní aktivity – hru Simon says na úvod, interaktivní video a poté psaní dvou vět ve třetí osobě zaměřené na režim dne. Měla jsem dojem, že by takhle připravená hodina mohla proběhnout v pořádku. Ale neproběhla. Aspoň pro mě ne. Po skončení hodiny jsem z toho neměla vůbec dobrý pocit. Žáci se neustále bavili, musela jsem je napomínat, protože při vysvětlování toho, co mají dělat, nedávali pozor. A pak samozřejmě nevěděli, co mají dělat, tak se ptali znovu a znovu. Nebyla to sice úplně celá třída, ale většinou tak 3 dvojice. Nejsem si úplně jistá, čím to bylo způsobené. Změna byla v tom, že jsme nebyli v běžné třídě, ale ve třídě, kde máme dostatek prostoru a koberec na hraní. Zřejmě si mysleli, že budou mít větší volnost na povídání. Protože v jiných předmětech sedí celou hodinu v lavici a tady to bylo najednou jinak. Vím, že mým úkolem je tyto situace zvládat. Jenže v tu chvíli jsem si připadala celkem bezradná a možná i trochu naštvaná. Napomenula jsem je už tolikrát, že jsem sama nerozuměla tomu, proč stále pokračují v povídání. Když se na to dívám zpětně, mohla jsem jim dát možná nějaký trest v podobě psaní nebo je postavit před třídu, aby nám vysvětlili, proč jejich povídání nepočká na přestávku. Nebo…nejsem si stejně jistá, co by zafungovalo na 100 %, jelikož je neznám natolik, abych věděla, čím bych jejich povídání omezila. Moje očekávání se jednoduše nenaplnilo. Naopak, v další třídě, ve které je 22 žáků na angličtinu jsem taková očekávání neměla. Věděla jsem, že je náročné v této třídě učit, už když jsem byla na hospitaci. Připravila jsem si opět opakovací hodinu, spíše aktivity na mluvení a na závěr křížovku na nepravidelná slovesa. Průběh hodiny narušovali pouze jedinci, kteří ale po napomenutí přestali. Po skončení hodiny jsem měla dobrý pocit z toho, že žáci byli aktivní a opravdu se snažili. Toto jsem neočekávala. Stále nevím, čím jsou má očekávání ovlivněna. V těchto případech asi tím, že jsem měla možnost pozorovat práci žáků před tím, než jsem vedla výuku samostatně. A poté jsem měla možnost srovnání, jak se žáci chovali pod vedením paní učitelky a pak se mnou. Jak ale předcházet tomu, abych neodcházela z hodiny otrávená, že se žáci chovali nevhodně a nakonec neplnili moje zadání tak, jak bych chtěla? Těžko říct. Mám pocit, že je důležité žáky poznat, vědět, co od nich můžu čekat. Říkám si, že by nebylo třeba špatné zahrnout jednou za čas nějaké společné hodnocení, např. pokud zkoušíme novou aktivitu. Abychom věděli, čemu se příště vyhnout, jak (ne)byli žáci nadšení atd. Celkově mám dojem, že naplnění našich očekávání je otázkou času a zkušeností. Je potřeba si osvojit některé metody, jak takové situace zvládat a nenechat se jimi zaskočit.