Mám za sebou odučené 2 hodiny angličtiny a 4 hodiny němčiny. Co můžu říct….Před samotnou výukou jsem byla nervózní jako prase. Je to trochu zvláštní, protože učím v jazykovce a nemám problém s nervozitou, ale když mi stojí za zadkem učitelka, je to přeci jenom jiné. Nemluvě o tom, až tam přijde ještě někdo z fakulty na tu slavnou „kontrolu“, to fakt nikdo nemůže čekat nějakej extra výkon. Ale k samotný hodině, nejprve jsem učila angličtinu v 9.třídě. Dala jsem jim test, co chtěla moje provázející učitelka. Byla jsem fakt ráda, protože to pro mě znamenalo kratší čas mojí vlastní výuky. No, poté, co jsem jim testy sebrala, jsem chtěla začít s vlastní aktivitou (kterou jsem dělala do 2 do rána, protože díky hromadě nesmyslů do školy na to fakt čas není). Co se ale nestalo, během rozdávání kartiček ležel jeden kluk na lavici, tak sem mu na ní tříska, ať se probere a všimla jsem si, že brečí. Deváťák co brečí? Tak na to fakt nemám. Mezi tím, co děcka plnila úkol, jsem šla za učitelkou, co mám dělat s tím brečícím a ona, že ho mám nechat být, že to on dělá, neboť je to jeden z těch „speciálních“ děcek. Takže opět jsem narazila na problém s těmahle dětma, já to fakt dělat nemůžu, jenom v týhle třídě jich je pět. V ten samej den jsem učila ještě v osmičce, kde jsem jela jen cvičení v učebnici a pracovním sešitě, tak to se celkem dalo. Provázející učitelka mi dala feedback a pochválila mě, že sem přirozená a že mi to jde. To je sice hezký, ale dělat to stejně nechci. Když se kouknu na svoje hodiny němčiny, tak učení v šestce je super. Děti se snaží, baví je to, zajímají se. Co se mi líbí je to, že vím, že toho vím víc, takže tam chodím celkem v klidu. No, pak učím němčinu v osmičce. Skupina s 23 dětma ve skupině, to je peklo, peklo, peklo! Měla jsem jim vymyslet test, což bylo super, udělala jsem ho fakt dlouhej, abych tím zabrala aspoň půlku hodiny. V téhle třídě jsou 2 děti, které mají nějaký problém, takže jim ta učitelka zkrátila jedno cvičení, aby podle jejích slov „vlk se nažral a koza zůstala celá“. Jinými slovy, aby byli rodiče spokojený a nestěžovali se. To mi řekla, že třetí kluk bude mít tahák, protože jeho máma přišla den předtím na rodičák s tím, že je dis. A čtvrtý dítě je hyperaktivní (dle mé učitelky doslova „magor“), takže rozhodil potom celou třídu. Po testu jsem s nimi najela na svou aktivitu, což v tom množství prostě nebylo možný. Půlka z nich to ani nedělala, a já se jen modlila, ať proboha už zvoní. Mám před sebou poslední týden a nemůžu se dočkat, až to peklo skončí. Den za dnem se utvrzuju v tom, že to není nic pro mě a fakt doufám, že to nebudu muset jednou dělat. Nevím, kdo by to odnesl dřív, ty děcka, nebo moje psychika? A ještě se musím ptát, proč vlastně píšeme ty deníky? Nemohli byste nám na semináři pořádně vysvětlit, k čemu nám to je? Já v tom furt nevidím žádnou pointu.