První den jsem se s kolegyněmi snažila doslova „vecpat“ do základní školy přes všechny ty děti, které stály před dveřmi a překřikovaly se navzájem. Děti vůbec nevnímaly, že někdo chce projít dovnitř a nechtěly ustoupit ani o krok. Tato situace mi přišla velmi legrační, ale jen do chvíle, než jsem si uvědomila, že bych tuto cestu „divočinou“ měla absolvovat jako učitel každý den. Uvnitř už jsem se cítila velmi příjemně a všechny obavy ze mě spaly. Velkým překvapením pro mě byl vzhled tříd. Osobně jsem se ještě nesetkala se třídami, ve kterých má každý svoji lavici. Přišlo mi, že děti i přestože jsou kousek od sebe, mají k sobě daleko. Mně osobně, by takové lavice vůbec nevyhovovaly a snažím se pořád přijít na to, proč mi to přijde tak zvláštní a v čem je to vlastně dobré. Dále bych chtěla popsat mé vnímání dvou autistů. Každý z nich byl v jiné třídě. První z nich byl velmi hlučný s výraznými gesty. Neustále v hodině něco povídal, ať už spolužákům, asistentce nebo i sám pro sebe. Byl velmi akční i při opakování učiva, hlásil se a byla na něm vidět snaha. Vnímala jsem jej jako super kluka, se kterým by mohla být i legrace a vůbec bych na první pohled nedokázala říci, že je u něj něco jinak. Naopak druhý autista byl na pohled velmi stydlivý a bojácný. Pouze seděl a téměř vůbec se nevyjadřoval. Při čtenářské dílně si s knihou zalezl do rohu, nasadil si kapuci a četl. Když pak třída seděla v kroužku a povídala si o knihách, zpozorovala jsem, že se chlapec přihlásil, ale mluvil tak tichounce a já nedokázala rozeznat jediné slovo. Bylo pro mě velmi zajímavé oba chlapce pozorovat. V hodině slohu zadala paní učitelka slohovou práci na 20 minut na téma: Můj životní vzor/antivzor. Téma mi přišlo velmi vhodné pro 9. třídu a byla jsem zvědavá, jaké slohové práce budou žáci mít. Paní učitelka nám samozřejmě práce dala přečíst a některé byly opravdu legrační a další zase velmi vážné a propracované. Někteří berou za svůj vzor svého tátu, sourozence a někteří jako antivzor vnímají například svoji sousedku nebo paní v šalině. Pro mě bylo velmi zajímavé, že žádná z dívek nebere za vzor svoji maminku a raději píší o sousedce, která chodí po dvoře v kalhotkách. Opravdu mě to donutilo přemýšlet nad jednotlivými dívkami a kdyby bylo na mně, tak bych chtěla ve slohové práci i důvod, proč si danou osobu vybraly. Chtěla bych tímto navázat na další situaci. V paralelní třídě žáci reagovali slohovou prací na povídku Smrt panenky od Viktora Dyka. Když si další hodinu o povídce povídali a paní učitelka se zeptala, kdo zažil podobnou situaci doma, jako ta malá dívka v povídce, bylo vidět, že mnoho žáků smutně sklonilo hlavu a mlčeli. V té chvíli bylo ve třídě opravdu hrobové ticho. Paní učitelka pochopila a přešla k dalšímu tématu. Jako učitelka bych takovou otázku asi nikdy nepoložila celé třídě. Nečekala bych, že by se mi tam někdo před dvaceti dalšími dětmi začne svěřovat o rodinné situaci. Velmi mě ale čtenářské dílny zaujaly a těším se na další hodiny v tomto duchu.