Začíná hodina. Stojím u katedry, učitelka zapíše do třídnice a řekne, že mi předává slovo. Napíšu na tabuli téma hodiny a podtrhnu ho. Ani nevím, proč to dělám. Stoupnu si před katedru, co nejblíže dětem, aby si nemyslely, že z nich mám strach. Stručně jim řeknu, co se bude následující hodinu dít, a že když budou spolupracovat, pustíme si nakonec krátké video. Řeknu jim, ať si vytáhnou sešity, že si uděláme zápis. Když jim diktuji, tak si někteří píší a někteří ne. Pár dětí na mě prostě jen tak civí. Chodím kolem nich a dívám se, jestli si stíhají psát. Někoho vůbec neobtěžuje, že stojím vedle jeho lavice, a i tak si nepíše. Když už jsou všichni po 15ti minutách znudění, přejdu na pracovní listy. Všem je rozdám a řeknu jim, že můžou vzájemně spolupracovat. Nastává šum, děti si povídají a smějí se. Jsou nadšení z barevných pracovních listů s obrázky. S postupujícím časem se zvedá i stupeň hluku. Chodím třídou a už mě to přestává bavit. Všichni přes sebe hulákají a nahlas se smějí. Když jim oznámím, že si zkontrolujeme pracovní listy, musím opravdu hlasitě křičet. Projíždíme spolu pracovní listy, ale ve třídě je pořád šum. Stojím-li vepředu, vzadu si povídají. Je-li tomu naopak, situace je stejná. Jsem z toho neustálého hluku dost nervní. Mám ráda pořádek a klid. Když zvoní, zrovna dokončuji poslední větu, takže mi hodina krásně vyšla. Sklízím potlesk, i když si vlastně vůbec nejsem jistá, jestli jsem s hodinou spokojená.