Kostky jsou vrženy – je půl osmé, já vystupuju na příslušné zastávce a vydávám se k základce, na níž mám absolvovat svoji úplně první pedagogickou praxi. Na ostro. Ve škole. Základní. Protože proč bys jinak chodila na pajdák, kdybys nechtěla být učitelka, Elo? Dilema, zda vstaneš, co si dáš na sebe a jestli trefíš, jsi už vyřešila, tak pojďme. Jsi velká holka, a když se narovnáš a budeš decentně svá (znamená to velmi diplomaticky rozhodně svá nebýt, ale tvářit se tak?), všichni to zbaští. Nezapomeň na první dojem. Nedělej si hlavu, že tvá provázející učitelka je nemocná, paní zástupkyně je z toho sice malinko nesvá, ale podle jednání jí můžeš důvěřovat, že to společně jistě zvládnete vyřešit. Vstupovat do třídy, sednout si do zadní lavice a snažit se prvně alespoň zorientovat – to bych měla zvládnout. Páni, opravdu se dětí učitelka ptá, jak se mají, co je dnes čeká a oni jí bez hlášení-se zcela bezprostředně (a bez překřikování!) odpovídají? No jo, je to jejich třídní, umí to s nimi – myslela jsem si. Ale vida, udělala to i v dalších hodinách a působí, že ji odpovědi dětí skutečně zajímají. Super, líbí se mi to, tahle škola užívající daltonský princip nezapře pokrokovější tendenci, ačkoli díky staré budově působí zvenčí i zevnitř mírně zkostnatěle (upřímnost si neodepřu). Díky chybějící provázející pedagožce máš možnost podívat se do hodin více vyučujících, to je moc prima. Žádný z nich, které jsem zatím ve vyučování potkala, nemá v rámci výtvarné výchovy průpravu. Hnidopichu odkudkoli, mohl bys namítnout, že je mi taková praxe k ničemu. Ale onou nepřítomností důležité osoby mé praxe a potvrzením pravidla vyřčeným zástupkyní ředitele, že „ve školství je nakonec všechno jinak“, se odhalila jedna skutečnost, ze které podezírám mnohé pedagogy, rodiče a nemalou část veřejnosti už nějakou dobu. Domnívají se, že na výtvarce nesejde, že není důležitá. Že z žádného z dětí stejnak umělec nebude, že nás vizualita každý den neovlivňuje, že v digitální době není potřeba rozvíjet motoriku a rukodělnou zručnost, že jim to stejně k ničemu nebude (obzvláště ne žádnému z grafických/web/interiérových/průmyslových designerů, kadeřníků, zahradníků, módních návrhářů, švadlen, obuvníků, vizážistů a make-up artistů, sklářů, šperkařů, ilustrátorů, kostymérů, tvůrců kulis, architektů a nemalé řadě dalších povolání). Eli, odpusť si užití té břitké ironie, právě ta je ti tolik vlastní. A případný čtenář ji pochopí, protože takové rozhořčení nad podceňováním pro něj důležitých záležitostí (a to vlastní obor studia prostě je), každý zná. Následující hodiny trávím čím dál menším údivem, jak nad výtvarnou výchovou vyučující mávnou rukou, a zároveň vnímáním jejich nadšení, že s nimi tu dvouhodinovku v učebně stráví někdo, kdo o tom umění aspoň něco ví. Možná na tom neplavci vrhnutém do hluboké vody něco bude: buďto se utopí, nebo bude mít trauma na celý život. Ale já nejsem neplavec a nepotvrdím čtenářovu domněnku, že se bude jednat o metaforu, která zavání klišé (ono je to slovo nesklonné, fakt). Já jsem se vrhla jen do třídy, která má chuť se ve výtvarce uvolnit a dělat chvilku něco jinak než v běžných hodinách a potřebuje poradit, když budou stát před nějakým výtvarným problémem. Světe div se, Elo, div se! Jsi tu užitečná. Když jim navrhneš, jak co řešit, vysvětlíš, jak funguje perspektiva, nebo odkud a jak je vhodné začít kreslit lidskou figuru, jsou vděční a než celou třídu svědomitě obejdeš, máš za zády tři, kteří už pokročili a stojí před dalším úskalím, o kterém by se s tebou rádi poradili (a ano, je mezi nimi i ten užvaněný chlapec, kterého zadání úkolu prvně vůbec nebavilo!). Opravdu odcházíš nadšená? Nechce se mi tomu věřit. Nebude to jednoduché, to víš. Ale tyhle motivované děti ti za to stojí. Máš na to. Vidíš? I první deník už jsi zvládla napsat.