Praxi vykonávám na vesnické základní škole s kapacitou cca 300 dětí. V hodinách českého jazyka jsem dosud absolvovala 9 hodin náslechů, praxi z občanské výchovy jsem dnes dokončila. Konec praxe z OV Moje provázející paní učitelka nastupuje od příštího týdne do nemocnice a do školy se vrátí až po Vánocích. Z toho důvodu byly moje praxe na OV intenzivnější – chodila jsem na ně necelý měsíc, 2 dny v týdnu. Paní učitelka je jako kantor poměrně specifická – na jednu stranu děcka ráda „moralizuje“, má zbytečně přísné požadavky ve věcech, které zas tak úplně důležité nejsou (v DÚ apod.) a málo do výuky zapojuje nějaké aktivity nebo vizuální podněty, na stranu druhou svým povídáním děcka opravdu umí zaujmout, k výkladu přidává různé zajímavosti, snaží se, aby si žáci na správnou odpověď přišli sami a daří se jí to. Přestože vidím věci, které bych dělala jinak, byla bych ráda, kdyby se mi na praxi víc věnovala, bavily jsme se o tom, proč různé věci dělá atd. Bohužel tomu tak ale nebylo, přišla jsem si tam kolikrát spíš tak nějak navíc. Praxi jsem strávila jen 18 hodinami náslechů a 4 hodinami mé vlastní výuky. Náslechy byly ze začátku fajn – podívat se, jak paní učitelka učí, poznat klima třídy, ale čím víc jich bylo, tím mi to přišlo víc o ničem. Tandemovou výuku se mnou paní učitelka dělat nechtěla (prý se jí nehodila do plánu, nic nevymyslela a nemá na její přípravu čas), písemky na opravu mi dovolila dát až předposlední den praxe, na dozory jsem nesměla, protože nejsem pedagogický pracovník, a na konzultace nebyl čas, nebo jen pár minutek o přestávce či při přesunu z třídy do třídy. K mé vlastní výuce mi vždy řekla pár vět hodnocení a byť sama vím, že to nebylo vyloženě dokonalé, asi bych ocenila trochu víc pochvaly, nebo spíš motivace. A nejvíc mě štve, že i když jsem třeba vytvořila pro děcka aktivitu, která mi přijde fakt dobrá, takový speciální opakovací test, za který jsme se domluvily, že nejlepší 1 nebo 2 žáci dostanou jedničku, a všichni si je pak nalepí pod zápis, tak ona ho děckám ani nevrátila mnou opravený, o jedničkách už vůbec nemůže být řeč, a že už na to nemá prostor. Takže jsem to vlastně dělala zbytečně… Jsem z toho všeho taková rozpačitá, když jsme se na konci loučily, řekla mi, že ví, že by bylo potřeba na tu praxi víc času, na konzultace a tak, ale že to teďka bylo fakt špatný, hektický období, s tím jejím nástupem do nemocnice. To úplně beru. Ale nejsem si vlastně zas tak jistá, že když budu na praxích u ní pokračovat i příští semestr, bude to jiné. Ráda bych na základce zůstala, už znám děcka a oni mě, což je podle mě fakt výhoda, ale na stranu druhou trávit X hodin zase jen náslechy a nic víc, to se mi opravdu nechce… (pozn. OV učí paní učitelka na škole jako jediná) Praxe na češtině Zde jsem zatím taky jen ve fázi náslechů, učit budu za týden. Nicméně přístup paní učitelky je tu úplně jiný. Vzala mě opravdu jako kolegyni, hodně se se mnou o věcech baví, konzultujeme po škole, nechává mě opravovat testy, je nadšená z výuky v tandemu, v podstatě o cokoli si řeknu, s tím se mi pokusí vyhovět. Je to naprosto skvělý. No a opravovala jsem tedy testy z češtiny a byla to fakt síla. :-D Nejenom, že jsem měla častokrát problém rozluštit písmo žáka, navíc v úkolech, které paní učitelka zadala (vykopírovala z učebnice), mohli žáci zapojit svoji kreativitu, a to byl fakt kámen úrazu. Měli například spojovat vhodné dvojice slov (takže jsem se dozvěděla, že třeba existuje ušlý sen), nebo sami doplňovat vhodná POJ k přídavným jménům (vyšel nám z toho například papírový papír, papírový kůň nebo sychravý mrak). Jako na jednu stranu bylo fajn, že úkol byl pro děcka trošku kreativnější, na stranu druhou v něm bylo ale neskutečně vidět, jak slabou mají slovní zásobu a opravdu jsem si ve více než polovině případů nebyla vůbec jistá tím, jestli jim dané spojení uznat či nikoli, protože byť bylo třeba gramaticky přiřazené správně, vhodné tedy rozhodně nebylo. Paní učitelka mi slíbila, že mi finálně opravené a oznámkované písemky ukáže, abych viděla, jak to nakonec dodělala, tak jsem fakt zvědavá. Co mě ještě v tomto týdnu zaujalo ? na škole jsou děti s autismem, ale pedagogičtí pracovníci neprošli žádným školením, jak s nimi pracovat. Takže když byly minulý týden děcka na baletu a jeden z těchto žáků to tam psychicky neunesl, nikdo moc nevěděl, co s ním. Zrovna tento kluk, byť šesťák, je takový hromotluk – velký, statný, mám z něj vlastně docela dost respekt. Nejenom, že s běžnou prací a komunikací s tímhle typem hendikepovaných lidí nemám zkušenosti (a bohužel ani třeba žádný teoretický „návod“ z pajdáku), ale hlavně si uvědomuju, že on, kdyby se rozčílil a třeba se mě nebo někoho ze spolužáků pokusil napadnout (extrém, já vím, ale…), tak moc nemáme šanci. Takže jsem si tak nějak myslela, že inkluze ano, ale pedagogičtí pracovníci projdou školeními, jak s těmito lidmi pracovat. No, mýlila jsem se…