Zrovna jsem ve fázi, kdy už mám téměř splněnou praxi. A musím říct, že mi to tedy dalo zabrat. Jsem ráda, že zase budu mít čas dělat věci do své školy, protože po většinu času praxe jsem dělala jen to, co opravdu hořelo. Pořád nechápu, kde má provázející učitelka brala sílu učit. Je ve škole pořád, přestávky nemá a nemá ani čas se naobědvat nebo si dokonce dojít na záchod. Já bych v takovém tempu dlouho nevydržela. Nehledě na to, že většina učitelů chodí do školy s horečkou, protože prostě musí. Osobně jsem se se školním prostředím tak sžila, že jsem za semestr podruhé nemocná. Takže netuším, jestli já se svou imunitou vůbec můžu učit. Tento týden jsem viděla reportáž o tom, že začínající učitelé odcházejí celkem brzy ze školství a hledají si práci v jiném oboru. Dost často jsem slýchala na praxi, že jsou učitelky unavené a že už několikrát hledaly práci mimo školství. Ještě na gymnáziu jsme měli učitelku, která byla už tak vyčerpaná a unavená, že cestou ze školy dostala mozkovou mrtvici. (A to jí nebylo více než 35 let.) Naštěstí je v pořádku, a co jsem slyšela, tak zase učí na poloviční úvazek, což je velmi obdivuhodné. Co se týče mnou odučených hodin, tak mám pocit, že neumím učit tak nějak přirozeně. Neumím křičet, když ve třídě žáci zlobí. Neumím ještě vychytat čas, netuším, jak dlouho jaká aktivita trvá, takže to si musím odzkoušet a naučit se. Učím se i jak prostorově vypadá kroužek s patnácti žáky, protože jsem se na to nikdy nezaměřovala. Nejde mi přirozeně přecházet z jedné aktivity do druhé. Dále s nimi neumím jednat jako s celkem, tedy s celou třídou. Mám hrozný problém přemýšlet, když je ve třídě hluk a nedokážu se soustředit na všechny, vždy se většinou zaměřím jen na žáky, kteří mi odpovídají, aby měli hned zpětnou vazbu, ale už nedokážu vnímat, co se děje v poslední lavici. Chtěla jsem si vyzkoušet učit trochu jinak než s učebnicí, protože jakmile mají žáci něco doplňovat do pracovního sešitu, tak je to pro ně jako povel pro volnou zábavu. To se mi asi celkem podařilo, rozhodně se mi je podařilo zaujmout. Myslím si, že je lepší v žácích vzbudit zájem o němčinu, než je mučit nějakou složitou gramatikou, kterou stejně na výstupní úrovni A1 nezvládají. Co je nevýhodou takového vyučování je čas, který učitel stráví přípravou. Pochopila jsem, proč většina učitelů učí jen tím, že se vyplňují cvičení. Když jsem si všimla, kolik vyplňují učitele papírů a různých formulářů, řeší napomenutí, poznámky, připravují testy, upravují je, tak je hodně těžké najít čas pro nějaké vymýšlení aktivit. Co mi ještě přijde těžké, je mluvit na žáky německy. Občas jsem se o to pokusila, ale je to obtížné, když na to nejsou zvyklí od své paní učitelky. Když jsem přešla do němčiny, okamžitě mě přestali vnímat a neudělali to, co jsem po nich chtěla. Další velký zádrhel pro mě byl, že jsem se nedokázala věnovat žákům s SPU. Nejhorší na tom bylo, že jsem ani nevěděla, kteří to jsou. Během této praxe pro mě bylo nemožné zapamatovat si tváře a jména žáků, neboť jsem chodila do výuky všech ročníků. Musím říct, že jsem na začátku praxe čekala, že budou žáci více ukáznění. To se nestalo, (možná proto, že jsem si vybrala školu ve středu Brna), ovšem jsem ráda, že jsem mohla poznat realitu.