První cesta do hodiny na náslech češtiny v deváté bé. Šla jsem po chodbě s provázející učitelkou a měla jsem v hlavě prázdno. Nevěděla jsem, co očekávat, zda si připravovat představení, jak se chovat. Skoro jako by se mi to celé jen zdálo. Byly jsme s učitelkou domluveny, že první hodina proběhne formou náslechu, abych viděla, co žáci berou za látku a jak jejich výuka běžně probíhá. Když jsme přišly do třídy, první momenty byly zvláštní – nevěděla jsem, co dělat s rukama, co s nohama a jak se tvářit, když mne sleduje víc než dvacet obličejů naráz a všichni si mě zkoumavě prohlížejí. Učitelka mě krátce představila a poslala sednout do poslední lavice. Žáci hned na začátku hodiny psali test (ostatně jako každou jinou hodinu češtiny, jak jsem se později dozvěděla). Při rozdávání testu učitelka zjistila, že připravila málo kopií. Okamžitě na mě mrkla, s tím že „paní praktikantka na vás dohlédne, abyste neopisovali“ a odešla si nakopírovat testy do sborovny. Za normální situace bych nejspíš nejdříve prožila slabý infarkt, ale v této chvíli jsem na to nedostala čas. Někteří žáci už psali písemku, učitelka odběhla pryč a bylo teď mým úkolem se o situaci postarat. Stoupla jsem si před třídu. Stále jsem si nebyla jistá, co vlastně dělat. Hlavou se mi honily protichůdné myšlenky. Připadala jsem si jako mezi dvěma mlýnskými koly – napůl už učitel, napůl ještě žák, který ví, jaké to je psát písemku, nevědět odpověď a snažit se zjistit správné řešení od spolužáka. Jak mám okřikovat děti, když jsem to sama neměla ráda? Dvě holky v zadní lavici se bavily, ale neznala jsem jejich jména. Co jsem měla dělat? Říct jim uprostřed testu, ať si připraví cedulky? Blbost. Okřikovat je: Hej vy tam vzadu? To mi přišlo hloupé. Rozhodla jsem se projít se lavicemi a dojít až k nim, stoupnout si nad ně a uvidím, co dál. K mému udivení jsem zjistila, že jakmile procházím třídou, žáci se ztišují a obrací ke svým písemkám. Oddychla jsem si. Připadala jsem si jistější, ale stále jsem nenacházela vhodná slova k interakci. Myslím, že jsem párkrát k někomu utrousila něco jako „koukej k sobě“, avšak dost mírným hlasem. O to víc jsem byla překvapená, že mě žáci poslechli. Opravdu by mě zajímalo, jak jsem v tu chvíli působila. Kéž bych byla zároveň jedním z žáků, seděla tam, pozorovala se, jak se snažím zvládnout situaci a věděla, jak moc jistě či nejistě jsem v té chvíli působila. Měla jsem štěstí, že je asi více v tu chvíli zajímala písemka než já. Kluk v první lavici byl trochu upovídaný a když jsem k němu došla, zeptal se: „A paní učitelko, můžu u testu používat mobil?“ Samozřejmě mě v tu chvíli žádná kloudná odpověď nenapadla a zmohla jsem se jen na prosté „ne, to nemůžeš“. Naštěstí odpověděl jen „škoda“ a věnoval se dál testu. Mohla jsem odpovědět nějak vtipně, říkala jsem si. Ale v tu chvíli to nešlo, v hlavě bylo pořád prázdno. Učitelka poté přišla do hodiny a já si sedla zpět do lavice a zbytek hodiny poslouchala. Dalších třicet minut se mi poté honilo hlavou, že jsem to sice mohla zvládnout lépe a že se vlastně nic extrémně zajímavého nestalo, ale že mě to bavilo mnohem více, než sedět a poslouchat. Byla to sice banalita, ale já jsem najednou cítila vedle obav také chuť pracovat s žáky, připravit si nějakou látku a zkusit hodinu učit sama. Odcházela jsem domů s příjemným pocitem, navzdory tomu, že jsem v dané situaci mohla být lepší. Nepovažuji se sice za stydlivého člověka, ale nové situace jsou pro mě vždy náročné, protože mám obvykle příliš obav a vidím ty nejhorší scénáře. Proto myslím, že jsem před žáky mohla působit nejistě. Do budoucna očekávám, že některé momenty před žáky budou kvůli mé nejistotě náročné a že se nejspíš zpočátku setkám s problémem, jak vlastně s dětmi v pozici učitele komunikovat. Vždyť některé žákyně deváté třídy vypadají stejně staré jako já. Doufám však, že jako u většiny životních situací se postupně budu cítit ve třídě lépe a a že před žáky budu působit jistěji.