Učila jsem výtvarnou výchovu v 1., 2. a 3. třídě. Jelikož je podzim, rozhodla jsem se, že s dětmi budu malovat draka. Můj záměr byl takový, že žáci dostanou obrys draka, ten vybarví, vystřihnou a potom k němu přiděláme provázek a na něj mašle. Děti byly nadšené, tak jsme začali pracovat. Chodila jsem po třídě a děti mi neustále něco vykládaly, ukazovaly, co zrovna malují. Žák 1. třídy, který má asistentku (ADHD, neurologické potíže, …) pracovat nechtěl a po chvíli si lehl pod lavici a mlátil hlavou o židli. Docela mě to vyděsilo, tak jsem k němu šla a ptala jsem se ho, co se děje. Po delším přemlouvání jsem se dozvěděla, že nic neumí, všichni jsou lepší než on, že bude ten drak stejně škaredý, že neví, jaké barvy použít, … Asistentka si ho nevšímala a já byla bezradná. Přece jsem ho nemohla násilí vytáhnout zpět na židli. Nechala jsem ho tedy být, aby se zklidnil (tak to vždy dělá i jeho učitelka). Děti dodělaly svou práci, společně jsme zhodnotili, jak se jim to povedlo, a děti mi říkaly, že se jim hodina líbila a že by chtěly, abych je učila pořád. J Těšilo mě, že mě děti berou a váží si mě. Chlapec z pod lavice vylezl až po skončení hodiny. Dohodli jsme se na kompromisu – půjde později na oběd, já mu pomůžu s dokončením draka a potom ho odvedu do družiny. Asistentka byla zjevně ráda a odešla. Práce už proběhla v rámci možností v klidu, chlapec úplně otočil. Povídal si se mnou o tom, co ho baví, co má rád, … Nakonec se mě zeptal, jestli zase přijdu na praxi, protože by byl prý rád. Celkově z této výuky mám dobrý pocit, i když mě situace s chlapcem poměrně „vykolejila“. Bylo pro mě dost šokující, jak byl tvrdohlavý a jak se mu najednou změnila nálada. Také moc nechápu, na co vlastně asistentka ve třídě je, protože mám dojem, že tam jenom sedí a dívá se.