Pro svoji praxi v druhém semestru jsem si vybrala opět fakultní školu, tentokrát v Bohunicích. Na základní školu jsem šla s menší nervozitou než při svoji první praxi, ale samozřejmě se mi hlavou honilo spoustu otázek: Jaká bude moje provázející paní učitelka? Jaké třídy učí? Jaké děti jsou na této škole? A mnoho dalších. Zatím jsem měla zkušenost s devátou třídou, s šestou třídou a milou paní učitelkou. Nastal den D a společně s mými kamarádkami jsme vyrazily na praxi. Uvítání bylo příjemné. Přivítala nás paní sekretářka, pan ředitel i pan zástupce. Všichni působili velmi pohodově. I provázející paní učitelka byla velmi milá a příjemná. Ulevilo se mi. První hodiny byly spíše o pozorování dětí než stylu učení paní učitelky. Byly jsme varovány před jednou třídou, kterou jsme navštívily až poslední hodinu. V sedmé třídě probíhaly dva referáty. Paní učitelka má své žáky dobře naučené a všichni věděli, co mají dělat a jak se v hodině chovat. Její přístup byl autoritativní i přátelský zároveň. Druhá třída, do které jsme šly byla osmá třída. Celou hodinu jsme ze zadní lavice pozorovaly chlapce před námi. Měl sluchátka v uších a velmi chytře a nenápadně přepínal písničky na mobilu, který měl položený na tašce. Měl náš veliký obdiv, protože vždy, když ho paní učitelka vyvolala, hned věděl, kde má pokračovat. Neuvěřitelné. Chlapec vedle něj celou hodinu střídal papír o velikosti A4 na úplně malinké kousíčky. Sledovat tyto dva chlapce byl vážně zážitek. A konečně se dostávám k závěru prvního dne a ke třídě, před kterou jsme byly varovány. Když jsme s paní učitelkou vešly do třídy, všechny pohledy směřovaly jen na nás. Nebyly to úplně příjemné pohledy, ale nikdo nic špatného nepronesl… nebo jsme to alespoň neslyšely. Právě proto jsme měly z té třídy strach, jelikož směrem k minulým praktikantkám lítala dost vulgární slova. Žáci se na nás ze začátku hodiny hodně otáčeli, ale pak si nás přestali všímat a vše proběhlo v naprostém klidu. Dále musím popsat a vyzdvihnout chlapce z osmé třídy, té „hodnější“ třídy. Přišly jsme jako obvykle do třídy a chtěly se usadit vzadu vedle dvou chlapců. Než jsem si sedla, chlapec vedle mi říká: „Ta židle nefunguje, je rozbitá,“ byla jsem hodně překvapená, že mi vůbec něco takového řekl. Ukázal mi, jak moc je rozbitá a zajistil mi dokonce jinou. Byla jsem mu vážně vděčná. Nemusel mi nic říkat a stačilo by málo k tomu, abych seděla na zemi. Po výměně židle žáci psali písemku na vedlejší věty. Měla jsem velké nutkáni oplatit chlapci jeho upozornění na moji židli a nakreslit mu alespoň jeden graf na souvětí. Bohužel paní učitelka byla velmi bystrá a já neměla odvahu chlapci ani zašeptat správné řešení. Doufám, že v dalších hodinách, ať už u paní učitelky nebo možná v mé vlastní výuce se mu budu moct odvděčit.