Po prvních dnech praxe mám smíšené pocity. Hned na začátku jsem měla příležitost částečně vidět, jak ve škole probíhá vyšetřování šikany, které ve mně zanechalo velmi silné pocity. Takové věci, co si spolužáci dokážou říct, nebo dokonce udělat…Bylo to hodně silné. Nicméně začnu od prvních pocitů ze samotné výuce a tomu, jak jsem ji vnímala. Moc ráda jsem viděla konečně hodinu dějepisu, která měla smysl. Práce s textem, interakce, audiovizuální pomůcka. Všechno dobře propojené. Měla jsem z toho velmi dobrý pocit, hlavně když jsem viděla, jak sami žáci reagují a že dokážou použít znalosti ze staršího učiva a propojit to. Po hodině, když jsme si s provázející učitelkou sedly a bavily se o tom, co v té hodině proběhlo tak říkala, že je tohle ale bohužel jedna z mála tříd, ve kterých by to šlo takhle hladce. O tom jsem se taky měla přesvědčit hned následující hodinu. Jak už jsem zmínila, zrovna probíhalo vyšetřování šikany a paní učitelka, jakožto výchovná poradkyně musela být u toho. A co teď? Nebyl nikdo, kdo by to odsuploval, tak jsem dostala nabídku jít si to odučit. Hned se mi v hlavě začalo motat několik věcí: bez přípravy? Vůbec ty žáky neznám? Nevím ani, co probírají. A k tomu všemu je to můj první den. Na rozhodnutí jsem měla jen několik málo sekund, tak jsem do toho prostě skočila po hlavě. Byla to výzva, kterou jsem v ten moment přijala a byla zvědavá sama na sebe, jestli a jak se si s ní poperu. Učitelka šla se mnou, představila mě a k dispozici mi dala pracovní listy, se kterými jsme s dětmi pracovali. Ve třídě byla u žáka s LMR asistentka, takže jsem na ně nebyla úplně sama. Z některých dětí jsem měla velmi dobrý pocit, společně jsme pracovali velice dobře, někteří se naopak do práce moc nehrnuli. Nakonec jsem ale takovou naprosto neplánovou hodinu zvládla a měla ze sebe dobrý pocit. Velmi mě potěšilo, že když jsem odcházela, tak se mě někteří chlapci ptali, jestli je ještě přijdu učit a myslím, že mě dobře přijali. Od začátku praxe mě ale trápí jedna důležitá věc, a sice to, jak tady budu učit. Jak budu učit tyhle děti? Tahle škola je totiž jiná než takové, jaké jsem doposud znala. Je tu převážná většina dětí, které jsou dyslektici, dysgrafici, či mají jiné SPU. A já se bojím, že si s tímhle problémem nebudu umět poradit. Styl výuky, jakým probíhá například angličtina mi není blízký a vůbec jsem se s ním neztotožnila, ale bylo mi naznačeno, že odchýlit se od toho, na co jsou zvyklé by pro ně nebylo dobré. Tahle, zatím krátká, zkušenost mi ale pomohla začít se na školu dívat jiným pohledem. Zbavila mě těch pověstných růžových brýlí a začala jsem si uvědomovat, že škola nejsou jenom jedničkáři a třídy, které dobře prospívají. Jsou to taky děti, které potřebují pomoc učitele víc než jiní a je jen na učiteli, jak se s takovou situací vypořádá a zvládne ji. Musím říct, že velmi obdivuji učitelský sbor z Merhautovy, protože situace, se kterými se denně potýkají nejen v hodinách, ale taky o přestávkách, by jistě pro mnoho učitelů byly silně demotivující.