Poslední deník bych ráda věnovala jednomu z nejsilnějších zážitků, které jsem měla na praxi možnost prožít - tentokrát se bude jednat o zážitek pozitivní. Poslední hodina na praxi byla zároveň mojí poslední hodinou, jež jsem sama vedla. Rozhodla jsem se nabídnout žákům změnu ve výtvarných činnostech, rozdíl oproti tomu, co jsem dosud viděla jako klasickou nabídku činností, které v rámci předmětu běžně dělají. Byla mi přidělena osmá třída, a já jsem si pro žáky připravila malbu podle hudby, která měla pomoci žákům vyjádřit jejich pocity. Na začátku hodiny jsem nakreslila na tabuli plus a mínus, jako zástupce negativních a pozitivních pocitů, které jsme se posléze s žáky snažili nalézt - pro každou skupinu vyjádřit co nejvíce pocitů - radost, štěstí, úspěch pro pozitivní, smutek, vztek, deprse pro negativní. Poté jsem nechala děti vybrat si, jak se aktuálně cítí, a podle hlasovní většiny jsem pustila hudbu k malování - vybrali si, jak jinak, negativní. Pustila jsem hudbu, žáci si vzali barvy, a začali malovat. A pak se stalo něco neuvěřitelného. Obyčejně hlučná a drzá třída tvořila v naprostém tichu a soustředění. I ti největší „sígři” ve třídě byli potichu, bedlivě poslouchali, nechali se vést poslechem a tvořily záznam pocitů na papíře. Měla jsem co dělat, abych na tu scénu nezačala zírat s otevřenou pusou a zachovala si alespoň minimální profesionální tvář. Absolutní ticho samozřejmě nevydrželo celou dobu, s tím jsem ani nepočítala, ale ten čas, kdy tu bylo, byl pro mě výjimečný, a moc jsem si ho cenila. To ovšem nebylo to jediné, co mě během mých vyučovacích 45 minut dostalo. Žák S., obyčejně šašek třídy, střed pozornosti, který výtvarku trpá jako oddychový předmět, najednou seděl a zapáleně pracoval. To by mi ke štěstí stačilo. On mi ale sám řekl, že ho to baví (konečně!) a dokonce požádal i o druhý papír! S takovým pedagogickým úspěchem jsem tedy opravdu nepočítala, často jsem se přistihla, že nevím, jak mám reagovat, a jen jsem nechala situaci raději plynout. Snažila jsem se z žáků získat nějakou zpětnou vazbu, což je něco, co jejich učitelka běžně nedělá, ale mě to zajímalo jako studentku, a zejména jako učitelku. Dala jsem přednost individuálnímu obcházení žáků, než veřejnému sdílení pocitů, protože mi to ani vzhledem k dané aktivitě nepřišlo vhodné. To, co mi předali, byla vlastně pozitivní zpětná vazba, hodina je bavila, byla pro ně jiná, záživná, odpočinuli si, líbilo se jim, že měli volnou ruku a mohli si dělat, co chtějí. Zajímavé zjištění taky bylo, že asi třetina žáků začlenila do své malby přírodní motivy, a to bez jakéhokoli předchozího radění se nebo sdílení nápadů - zkrátka došlo k jistému propojení, asociaci v hudbě, která způsobila, že žáci vytvořily podobný motiv. Z hodiny jsem si odnášela opravdu dobrý pocit, který byl ještě umocněn větou jedné z žaček: „Lepší výtvarka než s touhle...” a kývla směrem k mé provázející učitelce.A o čem to vypodívá? Jistě ne o tom, že bych byla lepší učitelka, než na jakou jsou děti zvyklé, o tom nemám pochyb. To, co jsem se naučila, a to, co mi tato hodina přinesla, bylo ještě výraznější potrzení toho, jak špatně na (tradiční) české školství je. Jak moc se lpí na známkách a plnění osnov a vnějších požadavků, že se zapomíná na takové věci, jako je motivace, vědomé rozvíjení žáků, zpětná vazba a reflexe... Pomysleným vrcholem bylo, když se žáci zeptali, jestli se budou jejich práce známkovat. Učitelka řekla, že ne, že malba podle hudby je něco, co se známkovat nedá. Žáci začali reagovat podrážděně, stylem „a proč ne, konečně se mi něco povedlo, mohl jsem dostat jedničku...”. Tolik k potřebě neustálého známkování a škatulkování. A díky za to, že jsem jim mohla dopřát alespoň 45 minut změny a pocitu, že výtvarka může stát za to.