Oblast zadávání instrukcí žákům je zřejmě stále hodně diskutované téma. Nikdy jsem si nemyslela, že na tom může být něco tak těžkého až jsem si to několikrát naživo vyzkoušela v rámci své praxe. V tomto deníku bych se chtěla věnovat mé poslední zkušenosti. Při vysvětlování úkolu, který měli žáci splnit, jsem při přípravě hodiny netušila, kolikrát dané instrukce budu muset vysvětlovat. Bylo to v šesté třídě, v pokročilejší skupině angličtiny, kdy jsem předpokládala, že žáci jsou schopní porozumět maximálně napodruhé. Nebo aspoň ti nadanější. Ale bohužel. Instrukce jsem vysvětlila třikrát anglicky. Když se na to dívám zpětně, pokaždé jsem se snažila instrukce podat v co nejjednodušší a pochopitelné formě, s využitím gest, mimiky a představením materiálu, se kterým budou pracovat – nastříhané dialogy. Opravdu nechápu, jak je možné, že jsem stále viděla jen obličeje naznačující nepochopení. Ale bylo to jen u některých žáků. Ostatní po mé výzvě začali aspoň přikyvovat. Pro jistotu jsem se zeptala jedné bystřejší žákyně, ať nám shrne ústně v češtině, co mají dělat. Nerada tento způsob ověřování používám, ale v dané situaci už jsem si nevěděla rady. Je mi víc než jasné, že se na tuto oblast budu muset ještě více zaměřit a uvědomit si, co mohu udělat příště jinak. V tomto případě jsem měla problémy také s prací ve dvojicích, kdy žáci na tento způsob nejsou zas až tolik zvyklí. Na druhou stranu musím říct, že během tří hodin, co jsem je učila, tak udělali aspoň malý pokrok a v poslední hodině nekladli už takový odpor ke skupinové práci a dovolím si říct, že je to i bavilo. Každopádně toto zamyšlení mě přivádí také na použití mateřského jazyka v rámci výuky angličtiny. Vždy, když jsem v takové situaci, kdy vidím, že žáci zřejmě nerozumí mým instrukcím. Nebo i po tom, co nereagují na jednoduchou větu Did you understand? … (samozřejmě ne ti mladší) a nejsou schopní aspoň kývnout ano či ne. Tak se ve mně zmítají různé pocity, typicky negativní. Nejsem vytrvalá pokyny vysvětlovat počtvrté, anglicky už mě nenapadají žádná jednodušší slova, gesta už vůbec ne. Plynule přecházím do češtiny v naději na spásu, že už je to naposled, co něco k tomuto úkolu vysvětluji. Od jisté doby, pokud se mi něco takového stane, tak takový postup využívám. Nevím, jestli je to dobře nebo špatně, ale viděla jsem to u obou provázejících učitelek, u kterých jsem byla na praxi (a čtyřikrát jednu věc anglicky nevysvětlovali, dvakrát maximálně a stejně nebyli pochopeni). Nějak podvědomě jsem se to prostě také naučila. Víceméně se to netýká jen zadávání instrukcí, ale i třeba při vysvětlování. Dvakrát anglicky a žák se na mě dívá, jestli nepocházím z Marsu. Ano, tyto mimické rysy mě donutí přepnout do mateřštiny v domnění, že opravdu nemá ponětí, co říkám. Většinou to tak ale bohužel je. Některé méně nadané děti jsou schopné zvládat opravdu jen základní učivo a ani při použití názorných ukázek, gest, atd. je pro ně velmi obtížné porozumět. O této problematice bych se také chtěla více dozvědět a vím, že to není jen o nastudování znalostí, ale i o vyzkoušení si v praxi. A ne jednou.