Před několika dny jsem v rámci náslechů zavítala na hodinu angličtiny do šesté třídy a jen tak na ni nezapomenu. Na začátku praxe nám bylo doporučeno navštívit hodiny jiných vyučujících a já jsem tuto příležitost ihned uvítala. Když si ale na náslech vzpomenu, je mi ještě stále smutno. Stala se nepříjemná věc, která mnou velmi zahýbala. Celý den jsem se k incidentu vracela a ptala jsem se sama sebe, jak bych v dané situaci zareagovala. Ještě před začátkem hodiny jsem si všimla drobného, řekla bych až neduživého chlapce sedícího v první lavici. Okamžitě mi svými černými vlasy a drobnou, velice štíhlou postavou připomněl mého mladšího bratra. Úplně jsem ho viděla. Žáci měli tehdy za domácí úkol vytvořit jednoduchý projekt na A4 o své oblíbené zemi a v krátkých anglických větách jej představit. Z 11 žáků měli úkol pouze čtyři. To mě naprosto šokovalo i vzhledem k tomu, že mají ve třídě velký plakát a tam zaznamenány všechny domácí práce. Paní učitelka vypadala spíš rezignovaně a rozhodla se vyslechnout alespoň ty čtyři žáky. Angličtina zmíněného chlapce byla žalostná, nedokázal ani přečíst, co měl napsané na papíře. Z rozhovoru s paní učitelkou jsem usoudila, že úkol dělal na doučování. Vyučující ho posadila s tím, že mu nedá známku a do příště se to má naučit alespoň přečíst. S tím jsem naprosto souhlasila, ani já bych neměla to srdce dát mu pětku. Po chvíli se z první lavice ozval zoufalý pláč. Nejprve jsem nevěděla, co se děje, brzy mi to však došlo. Chlapcem smýkaly vzlyky, všude měl slzy. Bylo mi ho nesmírně líto, pravděpodobně proto, že mi připomínal blízkého člověka. Přemýšlela jsem, co bych pro něj mohla udělat, ale byla jsem pouze cizí člověk. Mrzelo ho, že nedostal známku. Dlouho se chlapce nedařilo utišit, až nakonec vyučující rozhodla, že dá každému dvě známky – za vytvoření a za přednes. Mohl tak dostat aspoň jednu jedničku. Poté se konečně uklidnil, ale mě v hlavě zněly otázky. Dlouze jsem pak nad situací přemýšlela. Bylo správné, že se učitelka až na základě pláče rozhodla dát chlapci dobrou známku? Nebylo to vůči ostatním nefér? Na tyto otázky se těžko odpovídá. Tehdy jsem si říkala, že není správné dávat dobré známky proto, že někdo brečí. Mě samotnou to vždy na základní škole štvalo. Z lidského pohledu naprosto chápu, že vyučující bylo chlapce líto a chtěla ho utišit. Viděla jsem nad ní, jak neví, co má dělat. Sama bych asi nevěděla, jak to řešit. Když nad tím teď přemýšlím, byla to složitá situace. Jedničku za vypracování si rozhodně zasloužil. Neměli by pak ale ti, co úkol neměli, dostat pětky? Chápu, že by to asi bylo moc drsné, ale zároveň by to bylo fér. Dala bych jim pětky já? Pravděpodobně ne. Zpětně s rozhodnutím vyučující souhlasím. A když jsem se o incidentu bavila s kamarádem, rovněž její rozhodnutí neodsoudil. Doufám, že se mi podaří nikoho ve škole nerozbrečet.