Šla jsem poprvé na praxi s vědomím, že mám vyučovat celou hodinu sama. Bylo to ve třídě, kde bylo dvacet žáků osmé třídy. Věděla jsem, že musím od začátku na třídu zapůsobit tak, aby hodina proběhla v klidu. Když jsem vešla do třídy s mou provázející učitelkou, žáci se zdáli být ukáznění. Po krátkém úvodu učitelky však nastala chvíle, kdy učitelka musela jít něco řešit mimo třídu a já jsem zůstala napospas. Žáci měli pocit, že se musí předvést, což jsem očekávala, ale uklidit je nebylo tak jednoduché. Začala jsem tím, že jsem se představila. Záměrně jsem jim řekla jen své křestní jméno, protože příjmení by si nezapamatovali. Tak jsem jim to i řekla. A to byl bod, kdy se vše obrátilo směrem, kterým jsem nechtěla jít. Žáci na sebe jeden přes druhého volali a ptali se, jak se tedy jmenuji. Pod nátlakem jsem bohužel povolila a začala jsem s třídou debatovat o mém jméně, o výslovnosti a o tom, odkud pocházím. Třída se tím úplně rozjařila a než jsem začala vysvětlovat téma hodiny a první aktivitu, uběhlo nejméně 10 minut od začátku hodiny. Následoval jen povyk a smích dětí, dokud nepřišla znovu má provázející učitelka. V tu chvíli žáci ztichli a teprve jsme mohli začít s hodinou. Vím, kde byla chyba. Dokonce jsem již před hodinou věděla, že to tak nesmím nechat dopadnout. Jenže okolnosti mi prostě nabídly tuto situaci a lehčí bylo spadnout do toho řešení, kdy proboříme ledy klasickým plkáním, kdy žáci dostanou dojem, že učitel je kamarád a přestanou vnímat mně, tedy učitele, jako autoritu. Nejlepší by pro příště bylo si rovnou na začátku hodiny stanovit pravidla, jako, že když chci něco říct, zvedám ruku nebo, že mluví jen jeden. Tím by žáci nejspíše nemusi nabýt dojmu, že s e s nimi hodlám kamarádit a spíše mě uznají, jako autoritu.