Když jsem se přibližně před dvěma týdny poprvé setkala s paní učitelkou výchovy ke zdraví, která má podobu praxe fungovat jako můj provázející učitel, byla jsem poměrně šokovaná jejím přístupem k předmětu. Poměrně často se k našemu rozhovoru vracím a přemýšlím o něm. V podstatě ihned po vzájemném představení mi řekla, že výchova ke zdraví je jako „houba proplouvající předměty“ a že je úplně zbytečná. Myslím, že jsem tehdy nechtěla vyvolat žádné nesympatie, případně rozpor, a proto jsem neodpověděla. Nyní si říkám, že něco jsem přeci jen říct mohla. Vzpomínky na rozhovor mě pronásledovaly celý zbytek dne. Cítila jsem se špatně. Vím, že s tímto předmětem se bude špatně hledat úvazek, a proto jsem začala studovat ještě druhý obor. Ale opravdu je výchova ke zdraví tak zbytečná? Já mám jasno, není. Dokonce naopak, přijde mi jako velmi důležitý předmět. Když si zpětně představím paní učitelku, měla poměrně nadváhu a při pohledu na svačinu z jídelny zvolala: „Zas je tam nějakej zelenej bordel“. Myslím, že to mluví samo za sebe. Hlavou mi běží, že i když ona sama zeleninu nemá ráda, neměla by takový názor předávat žákům. Samozřejmě nechápu, jak může výchovu ke zdraví vůbec učit. Popravdě co tak vím, tak ji ani moc neučí. Buď místo ní mají třídnické hodiny, nebo chodí na exkurze a výukové programy. Mě řekla, ať si to odučím v pondělí ráno, ať má pak klid na blokovou výuku. Trochu se mě to dotklo, přeci jen považuju seznámení žáků se zásadami zdravého životního stylu a prevence proti chorobám, nechtěnému těhotenství apod. za velmi důležité. Incident mě donutil zapřemýšlet, jaká učitelka chci být. Rozhodně chci dát přípravám co nejvíce. Učitele považuji za člověka, který zásadně ovlivňuje rozvoj osobnosti a postojů u svých žáků. Rozhovor mi připomněl mé váhání před nástupem na fakultu. Rozhodovala jsem se tehdy mezi přírodopisem a výchovou ke zdraví a přírodopisem a zeměpisem. Výchovu jsem nakonec upřednostnila právě kvůli aktuálnosti vyučovaných témat a kvůli tvárnosti předmětu. Učitelčin názor mě rozhodně v postojích nezměnil. Možná spíš naopak, utvrdil mě v tom, jak moc je nutné formovat dnešní počítačovou mládež. Když jsem se o tuto zkušenost podělila s kamarádem mimo obor, byl přístupem učitelky šokován přesto, že výchovu ke zdraví nepovažuje za stěžejní předmět. Kamarádky z fakulty byly vytočené, protože naopak, výchovu považují za předmět skoro nejdůležitější. Chápu, že učitelku učení předmětu asi nebaví, ale když už ho má učit, měla by to dělat pořádně. Aspoň teď vím, jaká být nechci. Nyní už se cítím lépe, díky druhému oboru nepochybuji o svém uplatnění a příště se pokusím předložit učitelce své argumenty. Tehdy jsem byla ráda, že po neúspěchu v přihlašování na fakultní školu jsem nějakou školu s VkZ vůbec našla, proto jsem asi nechtěla působit nevděčně. Příště jsem odhodlaná vybrat si školu, kde se výchova ke zdraví učí pořádně. Mezitím budu shánět zkušenosti od spolužaček a budu se věnovat samostudiu. Všechny čtyři hodiny, které mám na ZŠ odučit, si připravím svědomitě a pokusím se přitáhnout pozornost žáků k předmětu. Ráda bych se naším rozhovorem dále nezabývala, ale na druhou stranu si říkám, že podobné zkušenosti mě donutí přemýšlet a zlepšovat samu sebe.