Před samotnou praxí se ve mně bouřily všechny možné emoce – strach, zoufalství, naděje, radost, těšení se, pocit toho, že absolutně netuším, co očekávat. Nebyly to ale pouze negativní emoce a za to jsem byla ráda. Přece jenom jsem si toto povolání vybrala, a abych ho mohla vykonávat dobře, tak se musím naučit, jak funguje a jak mám jako učitel pracovat. Již během prázdnin jsem brouzdala po všech možných Facebookových stránkách pro učitele (zaměřené teda hlavně na výuky anglického jazyka, nikoliv dějepisu, což mě trošku zklamalo – proč jsou všechny poradní stránky a stránky s tipy pro všechny možné předměty, jenom ne pro dějepis? Opravdu je dějepis odsouzen k tomu, aby byl vyučován tak nudně, jako byl do teď?) a pročítala jsem všemožné články o tom, kde se současní učitelé snažili podpořit ty nové, dodat jim odvahu tím, že žádný učený z nebe nespadl a že všechno se učí praxí, že nikdo nemůže čekat, že první hodiny půjdou podle plánu a že to může trvat i roky, než se nový učitel zajede a najde si vlastní směr a styl. To mě trošku uklidnilo. Ve svém okolí mám totiž spoustu učitelů, mezi nimi i moje maminka, a díky tomu jsem v tomto prostředí tak trochu vyrostla. Mám díky tomu sice spoustu vnitřních náhledů do zákulisí, ale taky vidím ty špatné příklady, to, jak se to rozhodně dělat nemá a že jich je. Bála jsem se proto, abych nedopadla stejně. Ale musím zůstat pozitivní a věřit si a hlavně se nesoudit na začátku příliš tvrdě, přece jenom se to učím, ale je to hodně velká zodpovědnost. Jelikož jsem zatím nikdy neučila, všechno je to nové. A musím přiznat, že od dob mého základního vzdělávání se toho hodně změnilo. Spousta žáků má papír na takovou a takovou poruchu a vyžaduje speciální přístup a to mě děsí. To bylo to, co mě nejvíce překvapilo. Jaké dlouhé posudky o té a té poruše má vždy alespoň jeden žák ve třídě. Jak si to všechno zapamatovat? Jak brát ohled na všechny s poruchou, ale zároveň neomezovat ty, kteří žádný speciální přístup nepotřebují? Jde o to, že neexistuje žádná příručka, nikde není napsáno, že k těmto žákům se máme chovat tak a tak a k jiným tak. Všechno je to o zkušenosti, vyzkoušet si, co funguje, co ne, pár krát narazit a pak si najít systém. Každý učitel to taky řeší po svém, takže je moudré pozorovat různé metody a pak si z toho vzít to nejlepší. Zároveň je asi důležité rozlišovat dané předměty. Někde asi budou vyžadovány větší úlevy, než jinde. Zatím jsem měla pouze možnost toto pozorovat na hodinách dějepisu, kde se jedná spíše o psaní testů – jak takové žáky hodnotit, jak nastavit stupnici, jak vymyslet otázky tak, aby to byl test, ale pořád pro ně co nepřijatelnější. To paní učitelka na dějepisu řeší například tak, že otázky vymýšlí spíše tak, aby na ně byla jasná a stručná odpověď. Sem tam samozřejmě požaduje delší odpovědi typu „napiš, co víš“, ale většinou se to snaží volit tak, aby s tím měli co nejmíň práce jak žáci, tak i ona při opravování. A to si myslím, že je taky důležité. Jelikož je toho opravdu hodně, tak je důležité si to nedělat ještě složitější, než to je. Snažit se dělat věci efektivně, ale tak, abychom si nepřidávali další starosti, abychom z toho potom po pár letech praxe nezešíleli. To, že jsem stále praxi nezačala na anglickém jazyku, mě přivádí k další myšlence – učitelé jsou velice časově vytíženi a opravdu se nejedná o lehké povolání. Nejenom, že je jejich prací vyučovat, připravovat se na hodiny, hodnotit žáky, ale patří k tomu také neuvěřitelné množství byrokracie. Pořád samé papírování, vyřizování, všechno se musí někam zapisovat. Začínám mít pocit, že až se do toho ponořím úplně, tak se snad pod tíhou všech těch papírů a dokumentů udusím. Alespoň doufám, že jsem se dostatečně dobře za má studijní léta vytrénovala a budu si to umět dobře zorganizovat. Nemůžu říct, že bych se zatím, po 3 týdnech praxe, cítila více klidná jak na začátku. Možná je to tím, že jsem ještě neučila, zatím jenom pozorovala, ale doufám, že jakmile si poprvé před žáky stoupnu a vydržím prvních 45 minut, tak už to ze mě opadne a bude to jenom lepší.