….další týdny, další praxe. Upřímně doufám, že stále platí z minulýho semestru, že tě mám psát upřímně, jak mě to napadá. Jestli ne, tak pardon za můj minulý deník a moje vyjadřování, ale je to jediný místo, kde se můžu svobodně vyjádřit. Po únavných a nekonečných hodinách náslechů jsem konečně strávila čas produktivně….hodinu jsem trávila laminováním a tříděním testů. Je to smutný, ale přišlo mi to z celých praxí to nejlepší, naučila jsem se totiž pracovat s laminačkou – hurá! No ale zpátky do reality, přišly první hodiny mojí výuky. Jsem zvyklá stát před třídou a učit, ale ten pocit, když mi za zadkem stojí provázející učitel je opravdu nepříjemnej. Tak si říkám, co to má za smysl, když stejně musíme tu hodinu naplánovat podle toho, jak chtějí oni. K čemu mi je, že jsem před tím tu třídu jednou viděla a teď tam mám předvést nějaké umění. Ale budiž, prostě si to tam odtrpím a nazdar. Přijde mi vtipný, jak nám na hodinách didaktiky vtloukají všichni do hlavy slova „kreativita, aktivity“ a přitom provázející učitelé na nás koukají, zda jsme se nezbláznili, protože na takový věci není čas a ty děcka to ani neocení. Svatá pravda! Při první hodině němčiny v devítce jsem se rozhodla zkusit být kreativní a připravit jim aktivitu, která by je mohla bavit. Asi měsíc probírali téma móda a frázi „Wie findest du…“, tak jsem si řekla, že co by je tak mohlo bavit? Facebook messenger, chat! Já hloupá jsem strávila skoro 2 hodiny svého života přípravou aktivity, hledáním programu na falešnou konverzaci, aby tam nakonec seděli a čuměli na mě jak na blbku, která je něčím takovým obtěžuje. Úkoly na konverzaci ignorovali téměř hned, a když už, tak česky jedině. Frázi „Wie findest du“ asi viděli poprvé v životě a jejich vrcholem umění bylo říct „Er habe“. Tak jsem to vzdala, otevřela pracovní sešit a jela cvičení z pracáku. Další věc, co mě překvapila, bylo, jak rychle jsem z německých instrukcí přešla do češtiny. Nerozuměli pomalu ani číslu stránky v učebnici, tak jsem sklouzla do češtiny. Je to špatně, já vím, ale jsou v devítce, většina z nich němčinu v životě už vidět nechce, tak se tam nebudu stresovat. Občas jim německy něco řeknu, když mají zrovna dobrý „nastavení“ a trochu vnímají, ale jinak čeština u nich jedině. Po hodině mi učitelka sice řekla, že nápad a aktivita super, ale na základkách s takovejhlema děckama to nikdy nebude fungovat. Možná na gymplu, nebo s třídou, kterou budu učit déle a budu vědět, jak a jestli vůbec pracují. Ona sama říká, že jim tam nic navíc nenosí, neocení to. Co z toho pro mě vyplynulo? Že se na nějakou kreativitu a aktivity v týhle třídě můžu z vysoka vykašlat. Na další hodinu jsem jela prostě cvičení z učebnice a pracáku. Nic navíc jsem jim k tomu nevymyslela a fungovalo to mnohem líp. Kreativita nulová, domácí příprava nulová. Je to pedagogicky dobře? Ne. Štve mě to nějak? Ne. Asi nejsem nejpříkladnější budoucí pedagog, ale je mi to šumák. Praxi si nějak odbudu a až budu učit, tak si tam udělám svoje pravidla pro práci. Věřím, že pokud člověk dostane svou třídu a může si je vycvičit od začátku, tak to cenu má, ale u takovýhle bandy, kterou nezajímá nic, je to akorát ztráta mýho volnýho času. Minulý semestr jsem učila němčinu v šestý třídě a to bylo fajn. Děcka byla aktivní, hry a aktivity je taky bavily, dokonce i sedmou třídu to ještě celkem bavilo. Tam to mělo cenu. Pak jsem ovšem přišla do osmičky a devítky a scénář podobnej jako tady v devítce. Bohužel.