Když jsem byl před několika dny na praxi na jedné základní škole v Brně, tak jsem byl o přestávce svědkem zvláštního úkazu, který ve mně vyvolal smutek a nutil zamyslet se nad tím, jak motivovat děti z nižších sociálních vrstev ke studiu. Když jsem o přestávce vyšel ven ze třídy uviděl jsem skupinku hochů z deváté třídy, jak se pošťuchují, jelikož jsme měli zrovna hodinu v jejich třídě, tak jsem k nim došel a řekl jim ať přestanou dělat hlouposti, než se někomu něco stane. Tento jev ve mně vyvolal vzpomínky na mé školní roky a na to, jak my jsme se se spolužáky prali, což ve mně vyvolalo pocit nostalgie a ani jsem se nemohl na mladíky zlobit. To co jsem však zažil poté mne hluboce zasáhlo. Když nad tím teď uvažuji stále to ve mně vyvolává silné pocity a otázky, na které nedokážu odpovědět. Když jsem se otočil od pošťuchujících se chlapců viděl jsem skupinku osmáků, jak stojí kolem popraskané podlahy a odpočítávají od tří, když došli ke slovu „teď“ najednou vyskočili a vší silou dupli na popraskanou podlahu, ze které se vyvalilo veliké mračno prachu a mírně se prohnula. Po dvou dalších opakováních, během kterých jsem přemýšlel proč to ti chlapci dělají, už pod nimi vznikl celkem slušný důlek a jelikož jsem stále neviděl nikoho z učitelů, rozhodl jsem se zakročit. Přišel jsem k chlapcům a ptal se jich proč to dělají. Oni mi odpověděli, že když se pod nimi ta podlaha propadne, tak se zavře škola a bude to super. To ve mně vyvolalo smutek. Přemýšlel jsem a stále přemýšlím, proč mají takový odpor ke škole, ale odpověď stále nenacházím. Pokusil jsem se situaci zachránit a pomoci jim si uvědomit, že škola není tak špatná a připomněl jim, že je to i místo, kde se denně setkávají se spoustou svých kamarádů a když nebude škola, tak se neuvidí. Místo odpovědi jsem však dostal pouze další silné dupnutí několika studentů. Nezbývalo mi tedy než je nahnat do třídy, stoupnout si nad prohlubeň a čekat na nějakého učitele, se kterým bych se poradil o situaci. Za nedlouho přišla jedna paní učitelka, která došla pro pana ředitele a školníka a dohodli se na postupu opravy oné propadliny, která nebyla nijak nebezpečná, jelikož podlaha měla několik vrstev. Zbytek přestávky jsem přemýšlel o té silné nenávisti a nechuti, kterou žáci ke škole chovají a snažil se vymyslet, jak v nich vzbudit zájem. Nic jsem nevymyslel, a proto jsem se rozhodl svěřit jedné paní učitelce. I po našem rozhovoru však nemám optimističtější vyhlídky na budoucnost těchto dětí. Když nad tím přemýšlím teď myslím si, že mě tolik zasáhlo i proto, že já jsem ve škole vždy trávil čas rád a těšil se tam. Zajímalo by mě domácí prostředí těchto dětí a jakou podporu jim dávají rodiče ke studiu. Nic z toho se však asi nedozvím.