Nestíhám. Vůbec, ale vůbec nestíhám. Na svojí základní škole nedělám jen klasickou učitelskou praxi, mám tam téměř poloviční úvazek (9 hodin týdně). Zpočátku se to zdálo jako pár hodin, ale teď začíná přituhovat. Je toho na mě strašně moc. Přípravy mi trvají poměrně dlouho, protože se snažím vymýšlet různé aktivity mimo učebnici, pak se většinou zaseknu nad tím, zda to bude pro děti srozumitelné, co jim to přinese nebo jak na sebe jednotlivé aktivity navázat tak, aby ta hodina byla plynulá. A pak je ještě otázka, zda se ta hodina vůbec vyvede… Občas mám pocit, že čím míň času jsem nad přípravou strávila, tím líp hodina dopadla, protože nebyla překombinovaná. Ale rozhodně to není pravidlo. Taky začínám zjišťovat, jak moc se do průběhu hodiny promítá nálada dětí. První hodinu v pondělí ráno je prostě nedonutím víc konverzovat, jsou ospalí, naštvaní, že musejí být ve škole. Takže volím spíš klidnou práci, maximálně speaking in pairs. Asi před třemi týdny jsem „zápasila“ se sedmáky. Byli strašně divocí, mluvili, když neměli, někteří tu hodinu skoro sabotovali, z delší dovolené se vrátil jeden kluk, který všechny ostatní kluky nenápadně provokuje, a to pak celou hodinu naprosto rozhodí. Zároveň mám v této skupince kluka, který má poměrně složitou situaci doma a už nějakou dobu je v partě starších dětí, co kouří atd. S ním je komunikace v hodině občas poměrně náročná, protože mě snadno dostane do konfrontace, což je ale naprosto špatně. Zašla jsem tedy za jeho třídní učitelkou a ta mi neuvěřitelně pomohla. Za jakékoli situace se musím vyhnout konfrontaci a musím na něj být důsledná – nevadí, že neudělá všechna cvičená, co v hodině děláme, ale říct mu, že toto jedno dané cvičení tuto hodině zkrátka dodělá. Mluvit na něj spíš potichu, aby měl pocit, že sdělovaná informace je jen mezi námi. Asi po čtyřech hodinách jsem opravdu začala cítit rozdíl v jeho chování, je mnohem méně agresivní, začíná projevovat větší (ačkoli pořád zanedbatelný, baví ho prý jenom tělocvik) zájem o látku. Zároveň jsem děti rozesadila podle svého zasedacího pořádku. Nejdříve protestovali, hlavně holky, že jsou přece v hodině hodné, tak proč mají sedět vedle tohoto kluka, který furt zlobí… Nebyla jsem si tímto krokem jistá, ale po týdnu zamračených obličejů se mezi dětmi vytvořily nové vazby, už si takto sedají automaticky a v hodině je mnohem větší klid. Jazykově nadanější dokonce začali trochu pomáhat těm slabším, provokatéři se taky zklidnili. Dokonce se mi náhodou povedlo posadit vedle sebe kluka a holku, kteří se teď prý (slovy jejich spolužaček, které mi to řekly na dozoru) „nabalují“, což je výborné, protože se oba snaží zapůsobit na toho druhého a v hodině jsou aktivní a zkrátka se snaží předvést v tom nejlepším světle. Takže praxe zatím přináší pozitiva i negativa.