První hodina hospitace v němčině proběhla celkem v pohodě, což jsem si slibovala i od druhého předmětu – výchovy ke zdraví. Nastal den, kdy jsem měla mít první dvě hodiny výchovy ke zdraví. Byli to deváťáci, tedy 9. A a 9. B. Na začátku dne nám paní provázející učitelka sdělila, že 9. B, kterou budeme mít první hodinu, že jsou to spíše takoví lenoši, že většinou pospávají nebo jsou unavení a nespolupracují. Zato 4. Vyučovací hodina v 9. A je o něco živější. A taky že byla… a ne jen o něco, ale o víc než jsem čekala. Do třídy 9. A jsem šla s provázející učitelkou a s mojí spolužačkou. Vešly jsme do třídy plné hluku, křiku, jen pár jedinců z prvních lavic sedělo na svých místech, ostatní běhali po třídě a místo ve třídě jsem se cítila spíše jak v opičárně. Když ti puberťáci uviděli, že je ve třídě někdo nový, hodili na nás pár kyselých ksichtů a dál se věnovali tomu, co dělali o přestávce. Poté, co je učitelka né moc nahlas okřikla, se trochu ztišili. Děcka seděly ve 4 dlouhých řadách. V jedné řadě vedle sebe sedělo 8 lidí, takže je jasné, že to žádnou dobrotu dělat nebude. V poslední řadě uprostřed bylo jedno volné místo. Učitelka se zeptala žákyně, která seděla vedle: ,,je tady volné místo?“ načež si žákyně na volnou židli dala nohu a odpověděla: ,,ne“. Stála jsem jak opařená a vážně přemýšlela, jestli to udělala naschvál. Ano, udělala, na místě nikdo neseděl. Může si snad toto k učitelce dovolit? V tu chvíli jsem bohužel nevěděla, že to byl jen začátek té úmorné hodiny. Paní učitelka poslala žákyni na jiné místo, aby nám je uvolnila a my se spolužačkou si mohly sednout. Samozřejmě se to neobešlo bez keců a připomínek, že nikam nepůjde, že nemá učebnici, že bude sedět tam, kde sedí… Sotva jsme si sedly, otočil se jeden kluk na svoji spolužačku, která seděla vedle nás, a zeptal se ji: ,,co to vedle tebe sedí za ty dvě pi*e?“ V tuhle chvíli by se ve mně krve nedořezal! Co teď? Mám ho okřiknout? Mám dělat, že jsem nic neslyšela? Cítila jsem, jak jsem zlostí zrudla. Měla jsem sto chutí se zvednout a dát mu pár facek. Jasně, to si dovolit nemůžu, bohužel. Moje spolužačka seděla celkem klidně, proto jsem se ji zeptala, zda to slyšela a ona, že ano. Ani jsem se nestihla vzpamatovat, mířila na nás od stejného kluka otázka: ,,kolikrát jste propadly, že tady jste?“ Celkem jsem se divila, že si tolik dovoluje, i přesto, že provázející učitelka zmínila, že jsme UČITELKY a né STUDENTKY. Neměla jsem slov a nemám ani do teď. Po zbytek hodiny byl ve třídě nehorázný bordel. Učitelka jim zadala samostatnou práci. Během toho si děcka přes celou třídu házeli balónem, strkali si víčko od propisek do ucha, řvali po sobě, čmárali si navzájem do sešitů…Chvíli jsem přemýšlela, jestli zkratkou ZŠ bylo opravdu myšleno základní škola nebo spíše zvláštní škola. Víc sprostých slov jsem snad za celý život neslyšela. Po zbytek hodiny se mi hlavou proháněly různé poznámky, jak toho chlapce uzemnit. Pak jsem si ale uvědomila, že snad žádnou z nich nemohu použít, protože bych si jistě podle ostatních pedagogů na žáky moc vyskakovala, ponižovala je a nevím co ještě. Ano, JÁ! Takže já si na žáka nemůžu nic dovolit, ale to jak se ke mně chová on, za to si vlastně taky můžu sama, protože ho neumím dostatečně namotivovat a kdo ví co ještě. Takže to vypadá, že jsem bezradná. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jako učitel proti těm malým puberťákům nic nezmůžu. Vzpomněla jsem si na slova učitelky, když jsme vešly do třídy: ,,…no pětku z výchovy ke zdraví jim dát přece nemůžu, za co jim to mám dát? Za neplnění domácích úkolů?“ Já teda tak zkušený pedagog nejsem, ale snad se do toho počítá i například práce v hodině, příprava na hodinu, písemky, zkoušení, mělo by i chování… A popravdě mi teda moc nepřišlo, že by ten kluk pracoval. Na konci hodiny mi bylo jasné: v téhle třídě učit nebudu, ani za nic.