Vzpomínám si, jak jsem do posledního reflektivního deníku psala o svém strachu, že do další praxe vše zapomenu – jak se připravit na hodinu, jak se s žáky bavit, jak učit. Nakonec jsem ani neměla šanci zapomenout, protože jsem kývla na nabídku dočasně převzít výuku za svou provázející učitelku, která šla na operaci. Říkám si, že to pro mě bude skvělá příležitost si učitelství zažít naostro – přeci jenom docházet do školy párkrát za semestr si „vyzkoušet“, co že bychom to měli v budoucnu vlastně dělat, nám neřekne moc o tom, jak to doopravdy chodí. A že to teda je velký rozdíl! Včera jsem zjistila, že to byl teprve třetí den, co jsem tam byla. Mám pocit, že už jsem tam minimálně měsíc a že jsem za leden stihla prožít už celý svůj život. Hrozně mě to baví, to jo, jen je to strašně časově náročný. Sice dojdu domů třeba v jednu, ale do půlnoci sedím u počítače a vymýšlím aktivity, a kromě přípravy nemám čas na nic a na nikoho. Zatím tímhle způsobem funguju týden, ale nevím, jak dlouho to budu ještě zvládat. Ze školy jsem si totiž odnesla pocit, že učebnice je zlo a pracují s ní jen špatní učitelé, takže vymýšlím všechno možné, jen abych se k ní nemusela uchýlit. Do poloviny ledna mám ale výhodu v tom, že mým úkolem je hlavně opakovat na pololetky, tudíž nového učiva je minimum a učebnice není potřeba. Myslím ale, že bych se toho „strachu“ z učebnice měla zbavit a dát jí šanci. Rozhodně však nechci skončit tak, že celou hodinu postavím na ní. Spíš se budu řídit tím, co mají zrovna probírat, podívám se, jestli jsou tam nějaké zajímavé aktivity, a zkusím případně domyslet, co dalšího by se dalo na to téma v hodinách dělat. Co se dětí týče, tak zatím byli všichni zlatí, až na osmáky, u kterých jsem ale čekala, že to zřejmě nepůjde tak, jak si maluju. Neříkám ale, že je to jejich chyba, to já v tom plavu, protože nevím, jak s nimi pracovat. Ve třídě je jich 20 a když mluvím k jednomu, tak zbylých 19 mě neposlouchá. Budu je asi muset rozdělovat do menších skupinek a dát každé něco jiného na práci, nebo přijít prostě na jiný způsob, jak s nimi pracovat. Nevyhovuje mi navíc ani jejich třída, kde jsou lavice klasicky v řadách, ale než bychom je přeskládali do Učka a pak nazpět, to bychom v té hodině nestihli udělat nic jiného. Navíc mě docela limituje, že je neznám všechny jménem, protože když už chci někoho oslovit nebo vyvolat, tak se pídím po jméně na jmenovce. Do začátku jsem si tedy dala úkol se naučit jména všech svých studentů. Mám dohromady pět tříd a zatím si s obtížemi pamatuju jednu. Naštěstí mají ty cedulky, snažím se je ale používat čím dál tím míň, abych na ně nespoléhala moc. Myslím, že až si je všechny zapamatuju, bude to učení zase o něco příjemnější, protože si nebudu připadat a nebudu působit takovým „cizím“ dojmem. Zatím ale teda musím říct, že mě to baví hodně, jen budu muset přijít na způsob, jak se z té přípravy úplně nezbláznit. Taky doufám, že celá má výuka nedopadne nějak katastrofálně a neukáže se, že jsem absolutně pro školu nepoužitelná.