První myšlenka, která mě napadla, když jsem poprvé vešla do třídy 9.B, byla: „No to snad ne!“ Zatím to sice nebyl pocit tohle nedám, ale už tak mě celkový chaos ve třídě dost napověděl, že tohle bude hodně velká výzva. Předpokládala jsem, že se co nejdříve třída uklidní, přece jen je začátek hodiny, ale přes moje očekávání třída neutichla, nechápala jsem to. Seděla jsem vzadu a měla jsem nutkání vstát a zakřičet, ať už jsou zticha. Byl to neustávající šum, mezitím nějaká rána, když někdo z žáků mlátil něčím do lavice, nebo někdo zařval přes celou třídu, bylo to jako stádo splašených zvířat. Nejvíc mě zarazil jejich postoj k výuce a celkově ignorace učitelky. V té třídě snad nikdo nedělal to, co měl. Moje myšlenka byla taková – „Jak tohle mám zvládnout já, když ani léta zkušená učitelka na to nemá?“ Jako chápu, je to 6. hodina, ale takhle jsem si to opravdu nepředstavovala. Nevím, asi to na gymnáziu chodí jinak nebo jsme byli taky takoví a prostě jsem to jen vnímala jinak, když jsem byla na místě žáka? Nemyslím si. Byl to pro mě šok. Všimla jsem si pár jedinců, co se snaží a dávají pozor, za to mají můj obdiv, protože já bych v tomhle kraválu pozor dávat nedokázala. Pomalu mě začíná bolet hlava, učitelka mluví stejnou hlasitostí celou hodinu, no v podstatě se snaží překřičet ten hluk. Vysvětluje látku a nemluví nahlas, ale opravdu doslova křičí. Tohle asi nedám. Hlavou se mi honí, jak by se to dalo udělat jinak, jak je zkrotit nebo aspoň trochu utišit. Přemýšlela jsem, co ta učitelka dělá špatně, že se ta třída takhle chová. Snažím se pochopit tu situaci, ale prostě nevím, přijde mi bezvýchodná. „Sedmáci, to už je taky puberta, to jsem zvědavá, co mě čeká“, honilo se mi hlavou, když jsem šla na hodinu. Při příchodu do hodiny na mě všechny děti se zvědavostí i s takovým nadšeným výrazem ve tváři koukali, a to mě uklidnilo. Taky mi přišlo, že vzít si podpatky byl dobrý tah, jako by to u nich vzbudilo respekt, že jsem o tolik vyšší než oni. Tu chvíli, co jsem stála před katedrou na mě koukali jako na svatý obrázek. Nevím, jestli to bylo mojí přítomností, ale žáci byli kupodivu klidní ve srovnání s mojí první zkušeností v paralelní třídě. Při samostatné práci, kdy žáci vyplňovali pracovní list, jsem pomohla jedné holčičce s několika odpověďmi. Zarazilo mě, jak mi strašně děkovala, snad třikrát mi poděkovala, a tak oddaně se na mě při tom dívala. Trochu mi dělá starost, jak budu reagovat na nevhodné otázky dětí a celkově na všechny otázky, protože v téhle třídě se pořád někdo na něco ptá. Pořád jsem v úžasu, jak jsou hodní asi mají svůj den, jako je tu několik rušivých elementů, ale vůbec to nenarušuje třídu jako celek. Doufám, že to není jen iluze a bude to tak pokračovat, protože v takové třídě bych si moji výuku dokázala představit. Mít dvě hodiny po sobě dvě třídy deváťáků je očistec. Celkem mě irituje, jak se baví, ale asi si zvyknu. Každopádně po prvotním šoku, kdy jsem byla v této třídě poprvé, jsem teď klidnější. Zřejmě se chtěli prvně přede mnou předvést. Už nebyli tak příšerní, jak se mi jevilo na první hodině, spolupracovali, byli i o něco klidnější než posledně. Co mi tyhle první náslechy daly, je určitě to, že mi došlo celkem brzo, že si nic nesmím brát osobně. Teď se mi to lehce říká, ale nevím, jak to zvládnu až budu před katedrou stát já. Popravdě ten pocit, že tady za měsíc budu vést vlastní hodinu, mě opravdu děsí. Při výkladu učitelky začínám být trochu rozmrzelá, mám pocit, že ještě nejsem takový odborník v některých oblastech. Jelikož se jedná o hodinu občanské výchovy, učitelka tady rozebírá praktické věci, se kterými zatím ani nemám osobní zkušenosti, protože jsem je ještě jako student nemusela řešit a nevím, jestli jim to budu schopna takhle hezky vysvětlit. Další starost mi dělá, jak bych je mohla namotivovat. Ten jejich nezájem a chování celkem demotivovalo mě. Ale musím říct, že po druhé hodině, co jsem s touto stejnou třídou absolvovala, ten kolektiv poznávám trochu víc a v duchu už si představuju, jak ta moje hodina bude vypadat, ale asi si to moc maluju. Vím, že se na to musím pořádně připravit.