V hodině českého jazyka je inkluzivně vzděláván žák s ADHD. Sedí v první lavici a před sebou nemá skoro nic, kromě sešitu a tužky. Pan učitel ho zaměstnává mazáním tabule a dalšími drobnostmi. Pozoruji kolektiv a nemám pocit, že by ho zcela akceptovali. Nechápou, proč je tento žák vyvolán přednostně, když se hlásí. Proč je tomuto žáku svěřeno tolik důvěry ze strany učitele, když je to přeci ten žák, který vyrušuje. Netuším, zda těmto žáčkům někdo někdy vysvětlit, proč je s ním zacházeno jinak. Celkově vládne ve třídě klidná příjemná atmosféra. Líbí se mi učitelova intonace hlasu. Když si všimne zvýšeného hluku ve třídě, ztiší hlas a žáci se sami uklidní, aby ho slyšeli. Celá hodina je vedena frontální formou. Nelze však říct, že by žáci nedostávali prostor k tomu se vyjadřovat. Učitel se snaží žáky dovést k zamyšlení, zda se v daných literárních textech objevují metafory atd. Po půl hodině si všímám, že pozornost žáka s ADHD již upadá. Začíná se houpat na židli a já jsem velmi zvědavá na reakci učitele. Zpočátku se zdá, že si nevšiml, ale po chvíli zařadí do hodiny pohybovou hru. Musí být náročné korigovat chováni tolika žáků a zároveň si všímat i takovýchto malých nenápadných náznaků. Tuto hodinu jsem pouze pozorovala práci ve třídě a myslím si, že vyučování tohoto učitele, přestože frontální formou, nebylo vůbec monotónní. Po hodině jsem se ho zeptala na jeho názor na inkluzivní vzdělávání: „Zcela narovinu nám to přidělává spoustu práce. Inkluzivní vzdělávání je dobrá myšlenka, ale nemyslím si, že úplně domyšlená do důsledku. Musíme vypracovávat individuální vzdělávací plány a to do spousty předmětů, a když se s tím člověk setká poprvé, ani netuší jak má IVP vypadat…“