Nyní mám za sebou druhý týden praxe. Protože mi to rozvrh jinak nedovoluje, praxi vykonávám pouze ve čtvrtek. Naštěstí se mi podařilo najít školu, která má v tento den výuku tak, jak já ji potřebuji, abych splnila časovou dotaci praxe. Jsem také ráda, že jsem si praxi našla mimo Brno. Vlastně se to nabízelo, neboť tento semestr dojíždím. Trochu mě štve, že kvůli počtu hodin, co musíme mít splněno, jsem nemohla jít na svou bývalou základní školu, ráda bych se tam podívala. Jenže se jedná o malotřídku, kde by se mi nepoštěstilo splnit potřebné hodiny. Přesto to vypadá, že jsem si vybrala celkem dobrou školu. Musím tedy říci, že je to škola městská, tedy poměrně velká, na což nejsem úplně zvyklá. Nicméně jsem se tam již celkem zorientovala, takže už mě to tak neděsí. Přiznám se, že jsem se hodně bála, co za provázející učitele mě tam vlastně čeká. Praxi jsem si sice byla domlouvat dříve, veškerá komunikace ale probíhala přes paní ředitelku. I ta působila celkem přísně, ale neměla jsem s ní žádný problém a do mé praxe stejně více nezasahuje. Na první praxi jsem tedy došla s těžkým srdcem, naštěstí jsem potkala samé super učitele. Přátelsky jsme si popovídali, někteří mi dokonce nabídli tykání. Překvapilo mě také, že se jednalo spíše o mladší učitele, čekala jsem poněkud starší generace. Dalším překvapením pro mě byla věta, kterou pronesli snad všichni moji provázející učitelé: „Tak co, jdeš rovnou na to?“ Myslím, že můj vyděšený a zmatený výraz je musel docela pobavit. Taky to tak brali, k ničemu mě samozřejmě nenutili, byla to spíš jen nabídka, možná trochu výzva. Jelikož jsem ale ještě neměla ani jejich učebnice, ani jsem nevěděla, co přesně probírají, byla jsem v hodinách pouze na hospitaci. Co jsem tak mohla pozorovat, setkala jsem se víceméně s učiteli, které bych klidně brala za své. Jsou to moc příjemní lidé, jejich výuka je vcelku zajímavá. Někteří pracují více s učebnicí a pracovním sešitem, jiní pomocí diskusí a aktivit. V žádném případě jsem si ale nevšimla, že by se jednalo o klasické huštění informací do dětí a biflování, což mě celkem potěšilo. Dle rozvrhu se budu potkávat s devátou a šestou třídou. V těchto třídách jsou dva žáci s ADHD, většinou bez asistenta. Jedna slečna potřebuje spíše větší pomoc s učením a úkoly, druhý hoch je zase nadmíru aktivní, více vyrušuje. Měla jsem trochu obavy, jak bude výuka u těchto žáků vypadat, ale s častějším usměrňováním to bylo vcelku přijatelné. Svoji druhou praxi jsem již měla možnost být aktivnější. Do němčiny jsem si pro jednu třídu připravila celohodinovou aktivitu, pro třídu druhou aktivitu na opakování, v první části hodiny. Děti spolupracovaly, což jsem byla ráda, problém mám ovšem s rozložením času. Vůbec jsem nedokázala odhadnout, jaká aktivita bude jak dlouho trvat, reálně to zabralo minimálně 2x tolik času, než jsem počítala. Myslím, že s tímhle budu mít opravdu velké problémy. Nevím, zda se to dá naučit nějak jinak, než praxí, ale uvidíme, jak to bude probíhat v budoucnu. Na jedné hodině občanské výchovy jsem byla zase na hospitaci, druhou jsem zkoušela odučit sama. Nebylo to ovšem původně v plánu, a tak se to rovnalo spíše improvizaci a momentálním nápadům. Jelikož potřebuju mít vše předem naplánované, byla jsem mírně ve stresu, abych něco nepokazila. Jelikož jsem neměla připraveny vyloženě žádné aktivity, snažila jsem se hodinu vést formou diskuse, dotazování a vysvětlování určitých pojmů nebo principů. Hodinu jsme ve zdaru všichni přežili, díkybohu. Z feedbacku od provázejícího učitele vyšlo najevo, že hodina byla vedena vcelku dobře, jen témata byla probrána rychleji a do menší hloubky. Snad si na to dám příště pozor, až budu mít hodinu více připravenou. Nicméně jsem se klaněla všem bohům, že to neskončilo úplným fiaskem. Takže mám zatím vesměs pozitivní pocity a naladění, uvidíme, co mi praxe nadělí ještě v budoucnu.