V tomto reflektivním deníku bych ráda popsala svou vlastní výuku v hodině matematiky a práci s žákem se specifickými vzdělávacími potřebami, konkrétně žák s Aspergerovým syndromem a žáka s autismem. Jednalo se o výuku v 6. a 7. třídě. Šestá třída je mírně pasivnější, je tam i méně žáků, přibližně okolo dvanácti a matematika je příliš nebaví nebo to nedávají znát, že by je extra bavila. Rozhodla jsem se tedy zpestřit výuku tím, že jsem jim vyrobila hry, kde si žáci skládali nejdříve domino a procvičovali tak tímto způsobem sčítání a odčítání desetinných čísel, poté jsem jim rozdala písemky a měli opravit chyby, přijít na to, co je špatně a danou písemku oznámkovat. Žáci byli nadšení, pracovali ve dvojicích a brzy měli hry splněné. Správnost výsledků jsme si ukázali na tabuli. Jelikož mi zbývalo ještě 10 minut času, napsala jsem tři příklady na násobení desetinných čísel desetinným číslem na tabuli a žáci měli samostatně pracovat. Opět počítali, snažili se, a brzy se mi pár žáků hlásilo, že už mají výsledek. Ve třídě byl klid a já se cítila v této třídě velmi dobře. Dost jsem kontrolovala žáka s autismem, jestli si počítá a zjistila jsem, že první příklad má správně vypočítaný, a v hlavě mi zazněla věta: „každý žák touží zažít úspěch“, proto jsem ho požádala, zda by daný příklad pomocí sešitu napsal na tabuli, aby si jej žáci mohli zkontrolovat. Vypadal překvapeně, ale šel. Na tabuli napsal výsledky, akorát místo 21 napsal 12, tuto chybu jsme společně opravili, ale v sešitě ji měl správně. Myslím, že ho dost překvapilo, že jsem jej vyvolala a já jsem pocítila radost, že i tento žák, který je nejspíš všemi učiteli na škole, brán jako ten „slabší“ a má nějakou „nálepku“, mohl zažít úspěch. Na žákovi bylo rozhodně vidět, že ho tento úspěch také těší, sedl si do lavici a radostně si začal vykřikovat „mám jedničku, mám jedničku“. :) Myslím, že hodina byla podařená a celkové rozpoložení ve třídě bylo velmi příjemné, jak pro mne, tak pro žáky. Další hodinu jsem učila v sedmé třídě. Tato třída je trochu hlučnější, ve třídě je okolo 15 žáků a celkově z této třídy mám pocit, že je tam více žáků, které matematika baví. V této hodině jsme probírali konstrukci kosočtverce. Nejdříve jsme zopakovali vlastnosti a rozdělení rovnoběžníků a poté se pustili do konkrétní konstrukce kosočtverce. Všichni žáci kromě žáka s Aspergerovým syndromem pracovali, opisovali si zadání, náčrt, postup konstrukce, jediný žák nepracoval. Jen se utlumeně díval na tabuli a na lavici ležel. Byla jsem z toho trochu rozhozená, netušila jsem, jak zareagovat, tak jsem se ho zeptala, jestli mu je špatně. Odpověděl, že ne. A dále ležel. Chvíli jsem ho nechala, poté šla k jeho lavici a řekla mu, ať si začne psát postup konstrukce, ale moc nereagoval. Tento žák má paní asistentku, která zrovna seděla u jiné lavici, a zrovna mu nepomáhala a neasistovala, i když by to v ten okamžik docela potřeboval. Přišlo mi to zvláštní, a chápala jsem, že žák má jeden z druhů autismu, na druhou stranu mi hlavou probíhaly myšlenky, že to „ho přece neomlouvá“ a ležet na lavici by neměl. Byla jsem z toho zmatená, nicméně do konce hodiny jsem ho neupozorňovala, nechala „ho být“. Když hodina skončila, přišla za mnou jeho paní asistentka a říkala mi, že má Aspergerův syndrom. To bylo vše, co mi sdělila. Dodnes netuším, jestli mi tím chtěla naznačit, že jsem si ho neměla všímat vůbec? Nebo být k němu více tolerantnější, dávat mu více úlev? Nebo snad nevěděla, že já vím, že je to chlapec s autismem? Nejspíš bych musela být přítomna ve výuce mnohem déle, abych poznala daného chlapce konkrétněji a mohla vidět jeho chování a patřičně na něj reagovat a vědět, jak ho nadále „posouvat“ a vzdělávat.