Ze své první dvouhodiny týkající se hospitace v hodině výtvatrné výchovy jsem byla docela rozpačitá. Hned ze startu mě paní učitelka poprosila, abych si sundala růžové a obláčkové brýle a navrátila se do reality. Řekla mi, že to není žádná sranda, a že jsou to spratci. V tu chvíli jsem na ni zůstala hledět s otevřenou pusou. Já chápu, že děti občas zlobí a někdy hodně, ale že ze sebe vypustí tohle jsem nečekala. Hlavně si myslím, že pokud ji tak moc štvou, že je nazývá spratkama, ok je to její věc, ale já bych to hned takhle neventilovala, kor když se spolu známe asi deset minut. Nicméně musím přiznat, že jinak se se mnou po zbytek hodiny bavila slušně a docela se snažila o kontakt, aby nevzniklo takové to trapné ticho. Hodinu výtvarné výchovy jsem začala v sedmé třídě. Po příchodu do třídy mě učitelka žákům představila a řekla, že první hodinu se budu dívat a tu druhou, že si musí odskočit a hodinu povedu já. Bylo to pro mě docela překvapení, ale neměla jsem obavy, že bych to nezvládla. Hned ze začátku hodiny, kdy jsem ještě byla s učitelkou, jsem si všimla, že až na pár výjimek je celá třída poměrně roztěkaná a moc pracovat se jim nechce. Paní učitelce to zřejmě ani moc nevadilo, jen je občas napomenula, ať dělají nebo že víc kecají než kreslí, ale tím to končilo. Zarazilo mě, že žákům ani nevysvětlila téma co mají kreslit. Prostě řekla, že budou kreslit šachy a to bylo vše. Žádná motivace. Možná proto to ty žáky nebaví. Při hodině jsem se občas mezi dětmi prošla, abych se podívala, jak jsou na tom. Když si mě učitelka všimla, přišla se mě zeptat, co si o tom myslím a jestli mám nějaký napad nebo připomínky. To pro mě bylo klíčové, protože jsem cítila, že jsme si nějakým způsobem rovny a dost mě potěšilo, že chtěla znát můj názor na věc. Ve druhé hodině, kterou jsem vedla já jsem měla pocit, že když jsem žákům něco řekla, tvářili se hrozně otráveně, jako co po nich sakra chci a kdo jako jsem, že jim říkám co mají dělat. Asi je to tím, že mě viděli jen chvíli a ještě pořádně jsme se neznali. V tomto případě jsem se necítila moc dobře, ale na druhou stranu si myslím, že i tak jsem to zvádla s klidem a nedala na sobě nic znát. Snažila jsem se působit mile, aby věděli, že se předemnou nemusí stydět a bát se. Nakonec to uteklo hrozně rychle a přišlo mi, že jsem se pořádně ani nerozkoukala. Na konci hodiny proběhla krátká diskuse a hodnocení, což mě mile překvapilo. Je fajn, že když neměla ta hodina žádný úvod a žádnou motivaci, tak měla alespoň závěr. Když to tak shrnu, po prvních pěti minutách seznámení se s učitelkou jsem si říkala, že je teda pěkně od rány, a že bude na ty děcka asi pěkný pedant. Na druhou stranu mě několikrát mile překvapila. Uvidíme, jaké budou příští hodiny.