Jsou za mnou další dva týdny pedagogické praxe a musím říct, že jsem se během nich cítila docela rozpolceně – učit či neučit? Ve čtvrtek ráno jsem plná odhodlání vyrazila do školy, kde mám český jazyk. Klima na „Bakalce“ je příjemné. Děti v hodinách hezky spolupracují, nijak zvlášť neruší, učitelé jsou vůči nim milí a vstřícní. Byla jsem na náslechu v 6. třídě, kde měli zrovna mluvnici a rovnou jsem se s paní učitelkou domluvila, že bych si příští týden zkusila odučit první hodinu. Ze školy jsem odcházela v dobré náladě a přesouvala se na školu Heyrovského v Bystrci, kde mám hudební výchovu. Nevím, jestli jsou všichni takoví, ale co jsem měla zatím možnost pozorovat, tak tu na mě působí učitelé dost otráveně a vůči žákům odtažitě. Dokonce jsem byla svědkem toho, jak si jedna paní učitelka zpívala o přestávce v otevřeném kabinetu „už mi z toho tady hrabe“ na melodii To je zlaté posvícení. Upřímně se jí nedivím. Připadá mi, že se tu nálada učitelů přenáší na žáky, u kterých se to pak ještě minimálně zdesetinásobí, což ještě zhorší náladu učitelů, a tak pořád dokola... hotový začarovaný kruh. V první hodině náslechů hudební výchovy se zrovna v 6. třídě učili písničky, které pak měli využít při projektovém dnu, který se týkal 100. výročí založení státu. Byla to snad první hodina, která se mi na této škole líbila. O přestávce za mnou přišla paní učitelka s tím, že došlo k havárii vody, že budu mít teď spojené dvě sedmé třídy, které budu hlídat, a ona že půjde s druhou půlkou na oběd. Na dotaz, co s nimi mám dělat, mi bylo doporučeno youtube, že to zabere vždycky a že až zazvoní, ať je odvedu do šaten. Zůstali mi tam samí kluci, kteří byli kupodivu docela hodní. Uběhlo asi pět minut, když v tom vtrhla do třídy neznámá paní učitelka, zařvala na děcka „sedmáci za mnou“ a odešla. Sedmáci se sebrali a šli za učitelkou. Šla jsem za ní s tím, že mám žáky hlídat až do zvonění. Ani se na mě nepodívala a šla dál. Říkala jsem si, že je to přece jenom vyšší autorita, že se třeba nějak domluvili, že se o ně postará, tak jsem si stoupla před třídu a volala jsem své učitelce, abych ji seznámila se situací. Mobil mi nebrala a do toho se začali vracet žáci, kteří byli na obědě. Na chodbě pořád pobíhali žáci různých tříd a celkově zde panoval mírný chaos... Ve třídě, kde jsem se sedmáky měla zůstat, už úřadovala paní uklízečka, tak jsem s nimi šla k šatnám na sedačky, že tam počkáme spolu na paní učitelku, která byla stále v nedohlednu. Další paní učitelka se divila, co tam tak postáváme, tak jsem jí vysvětlila situaci. Asi viděla, že jsem chvilku před zhroucením, tak mě pochválila, že jsem se zachovala dobře, a dle mého popisu učitelky naznala, že zbytek třídy bude asi ve výtvarce, kde skutečně byl. Celá situace se vyřešila. Jenže jak jsem měla vědět, kde jsou? A proč se mnou nekomunikovala učitelka, která si sedmáky z ničeho nic odvedla? Možná mě považovala za jejich spolužačku...těžko říct... Dopadlo to sice dobře, ale já jsem i tak měla pocit, že jsem selhala a jsem neschopná učitelka. Jak mám asi tak příští týden učit, když nezvládnu ani toto?! Běželo mi hlavou... Přišel další týden a s ním i moje první vyučovací hodina. I když jsem měla strach, byl tento pocit úplně zbytečný a mně se učilo opravdu dobře. Byla to pro mě odměna po minulém týdnu a času stráveném v Bystrci. Když se teď na celou krizovou situaci dívám s odstupem, nepřipadá mi zase tak dramatická. V ten okamžik mi ale z celé situace nebylo vůbec dobře. Především komunikace s pedagogy pro mě byla dost zarážející. Snad to bylo jen nedorozumění...