Je konec. Přežila jsem věc, která mi připadala na začátku semestru úplně nepochopitelná a neskutečně děsivá. Dokonce víc, než deadliny, příšera pod postelí a prezentování obhajoby bakalářské práce před pětičlennou komisí. Letošní praxe mi toho hodně dala i vzala. Dala mi spoustu věcí k přemýšlení, naučila mě uvažovat dopředu, plánovat, být víc připravená, nebát se zvýšit hlas, neodsuzovat tolik práci s učebnicí, komunikovat nejen s žáky, ale taky s kolegy v kabinetu, ukázat, že jsem taky jen člověk, kterej nemůže vědět všechno a nebrat si věci tolik osobně (ale stejně celej večer přemýšlet nad tím, proč ta koza z šesté bé při aktivitě, o které jsem si myslela, že je děsně cool, významně protočila očima, jakmile jsem začala vysvětlovat v čem spočívá). A hlavně! Nezbláznit se z toho, když věci nejdou podle plánu. Protože nejdou. Skoro nikdy. Praxe mi vzala několik představ a ideálů, o který jsem se pečlivě starala od začátku studií, krmila je, bála se o ně a odmítala je vypustit do světa. Už se to stalo. Někdy v polovině října vyletěly z hnízda a rozplácly se o okno sedmé bé, kde zavládla naprostá anarchie při aktivitě zahrnující něco jiného než sezení na zadku. Ty ideály neumřely, nebojte se, jen si potřebujou pár týdnů poležet na JIPce a do března budou zas, doufejme, ready. Akorát už nikdy nebudou jako dřív. Vím, že z těch mejch zápisů to může vypadat, že praxe je pro mě jedna velká legrace a vlastně to neberu ani tak moc vážně. Ale tak to určitě není. Právě naopak, beru ji smrtelně vážně. Ale nedovedu o ní potom doma smrtelně vážně psát, protože to už by na mě bylo trošku moc morbidní. Ráda bych se teď ale vrátila k tomu, co mě praxe letos naučila, protože toho fakt nebylo málo a jsem nakonec docela vděčná za to, že jsem musela jít učit na základku. Jo, vděčná. To by jednoho skoro dojalo, že? Nejvíc si cením toho, že z té nejistoty na začátku se vyklubalo něco úplně jinýho. Odhodlanost. Trvalo to asi tři týdny a moje nejistota shořela na popel a přerodila se v odhodlání jako fénix. Sice trošku oškubanej a ne úplně průbojnej fénix, ale i tak v mý hlavě vypadá docela majestátně (až na to, že šilhá). Za ty tři týdny se mi podařilo zbavit se pochyb o volbě mojí profese a přesvědčit samu sebe, že učení vlastně není tak špatný a je to docela pěkný poslání. A taky skvělá příležitost začít dělat věci jinak.Sice se mi nelíbí, jak hodně věcí ve škole funguje, nebo taky nefunguje (kávovar), chtěla bych je dělat jinak, líp a s větším nadšením. A chápu, že to občas nejde, třeba když vašim ideálům musíte nosit pomeranče na JIPku, aby se rychleji zotavily… ale momentálně jsem odhodlaná. Jsem odhodlaná, že až zase v březnu nadejde praxe, vrhnu se do toho s nadšením. A jednou budu opravdická učitelka a budu se snažit udělat pro děcka to nejlepší co bude mejch silách. No, a když budou i potom kroutit očima, tak jim dám poznámku, protože co? Protože můžu!