Dnes jsem byla poprvé na náslechu v hodině fyziky u mé bývalé paní učitelky ze základní školy. Byla na nás žáky velmi přísná. V jejích hodinách převládal strach. Když jsem se tedy dozvěděla, že bude mým provázejícím učitelem právě ona, byla jsem z toho rozpačitá, mírně vyplašená, že i mě vysokoškolskou studentku bude terorizovat. Už při prvním setkání po tolika letech byla na mě velmi milá. Rozebírala se mnou všechny možné problémy týkající se učitelství. Po prvním dnu jsem byla velmi zvědavá na její výuku, ale dostala jsem se k ní až další den. V této hodině jsem si nestíhala zapisovat všechny metody, zajímavé postřehy, aktivity, které s žáky vykonávala. Byla jsem velmi pozitivně překvapena. Nejprve žákům dala na výběr, jestli chtějí opakovat tím nebo oním způsobem. Zopakovala pravidla, jimiž se mají žáci řídit při práci. Poté je rozdělila do skupinek, kde určila jednoho učitele. Ten vymýšlel pro ostatní otázky z probrané látky. Pokud mu došly, učitelem se stal ten, jenž měl novou otázku připravenou. Po deseti minutách přešli na práci s interaktivní tabulí. Nejprve doplňovali slova do textu, který následně sloužil jako zápis do sešitu. Mezitím se paní učitelka ptala na různé otázky, čímž utvrzovala učivo. Po doplňování přešli na rozřazování slov do dvou skupin. Opět toto cvičení bylo využito k zápisu do sešitu. Žáci pilně pracovali, na otázky paní učitelky se neustále hlásili. Ve třídě bylo ticho, ale měla jsem pocit, že žáci pracují ze zaujetí a nikoliv ze strachu. K vypracování úloh na interaktivní tabuli k ní mohli žáci vybíhat, jakmile věděli odpověď. Přitom se nijak nestrkali. Osobně si však zpětně myslím, že na pomalejší žáky se nemuselo dostat. Proto bych řekla, že každý může k tabuli maximálně jednou, než se všichni prostřídají.