První hodina praxe začíná náslechy. Sama si těžko vzpomínám, jak výuka vypadala z mého pohledu žáka ZŠ, s jakými úkoly jsme začínali v jakém ročníku, apod. Proto jsem se těšila na náslechy, kdy uvidím, co vše se dá se žáky v hodinách výtvarné výchovy vymyslet. Výtvarka je přece předmět, který dovoluje kreativnost a zapojení fantazie víc, než jiné předměty, proto mě překvapilo, jakým způsobem a jaké zadání žáci 9. ročníku dostali. Úkolem žáků bylo namalovat obraz spíše podle představ učitele než podle sebe. Tématem byl dav (siluety postav, hlava s rameny, stojící za sebou, jeden odstín barvy, A2 formát, tempery). Jako předloha sloužil náčrt na tabuli s danou kompozicí a proporcemi, které žáci jen kopírovali na papír. Zapojení představivosti a fantazie téměř žádné, žádná originalita. Ve výsledku vypadaly všechny výkresy skoro stejně. Lišily se snad jen v čistotě provedení. Takový úkol mi přijde smysluplný, pokud má naučit pár pravidel, např. jak funguje hloubka a prostor pomocí odstupňování barev, co je v popředí, co v pozadí apod. Ale v tomto případě, bez nastínění teorie nebo stručného vysvětlení, to na mě působilo nezajímavě a myslím, že pro žáky také. Fantazie, kreativita, zručnost; to vše by měl učitel maximálně podporovat ve výuce VV, navíc v této době, kdy děti vyrůstají s mobily v ruce namísto štětců, barev, nůžek a jejich motorika nemusí být už tak dobře rozvinutá. Jak by mělo vypadat zadání takového tématu pro 9. ročník? Jaké inspirační zdroje použít? Jak udělat hodinu zajímavou, aby se žáci na VV těšili, ale ne proto, že je to taková volnější hodina. Jak moc zasahovat do výtvorů žáků? Jakou jim nechat volnost (jídlo na stole, hudba, bavení se mezi sebou)? Při každém kroku učitelky jsem přemýšlela nad tím, jak bych to samé udělala já, co mi na způsobu výuky vadí nebo naopak z čeho si vzít příklad. Po týdnu už mám za sebou náslechy skoro ze všech tříd a pohled na způsob výuky mé provázející paní učitelky se změnil. Nastaly sice situace, které bych vyřešila jinak, ale naopak byly taky takové, které bych asi neřešila vůbec, protože by mě nenapadlo se nad nimi pozastavit a tak mi bylo inspirací, jak se učitelka zachovala. Každá třída je jiná, v každé se učí jinak, v nějaké příjemně, v jiné je to zase jen samé utišování a napomínání. Říkám si, v tom hluku ve třídě, že tohle asi vůbec nechci. Celou hodinu jenom utišovat děti, hrát přísnou učitelku a mít pevné nervy na to, co vyvádějí. Ale potom jsou tu situace, kdy jste mezi nimi jako kamarád, žák řekne poznámku, nad kterou se nejde nezasmát, a občas dokáží mile potěšit. O přestávce si postěžujete ve sborovně a tam jde vlastně vidět, že ostatní to mají ve třídě úplně stejně. Příjemný kolektiv mezi učiteli dělá hodně. Ve výtvarce jde taky o to, aby si to žáci užili a nemuseli v tichosti sedět celou hodinu, ale s nastavenými hranicemi, což může být náročné udržovat, jak to v hodinách sleduji. V některých třídách je hluk větší, než bych sama povolila. Učitelka je sice napomene, ale to nevydrží ani pár sekund a ve třídě je zase křik. Potom úkoly dělají déle a někteří jsou pozadu. „Já jsem úplný Picasso“, řekl jeden žák v devítce, když se mu dařilo a mě mile překvapilo, že má o něm povědomí, akorát vzápětí: „ani nevím, kdo to byl.“ Hodně se mi líbí systém, jak všechny třídy si od 1. ročníku zavádí klasický kufřík na výtvarné potřeby. V každé hodině ho mají připravený a tak mají po ruce, co potřebují.