Další hodina mé praxe probíhala zcela jinak, náslechy skončily a já jsem dostala téma, které si mám připravit pro osmý ročník. Jakmile mi to paní Ondráčková oznámila, cítila jsem lehkou nervozitu, ale zároveň jsem se na to velmi těšila. Téma bylo psychické procesy, konkrétně tedy vnímání. Nachystala jsem si pro děti podle mého dobrý a srozumitelný výklad a také nějaké aktivity, na začátek hodiny, abych uvolnila atmosféru. V den mé praxe jsem nejprve šla za paní Ondráčkovou do kabinetu, abych s ní procházela, co všechno s nimi chci probrat a jestli je vše v pořádku. Paní učitelka je strašně pozitivní a moc hodný člověk, ve všem, co jsem potřebovala mi vždycky poradila nebo pomohla. To, co jsem měla připravené se jí líbilo, nechala mi volnou ruku, ať udělám vlastní zápis a klidně zadám i nějaké úkoly. Než jsem vyrazila s ní do třídy, řekla mi „osmáci se na tebe už moc těší, řekla jsem jim, že je bude učit mladá paní učitelka“. Tahle věta mě rozesmála a nervozita ze mě lehce spadla. Při příchodu do třídy se už přesunula rovnou do zadní lavice a nechala mi celou třídu na starost. Nejprve jsem se představila i když mě už děti znali z náslechových hodin. Rozdala jsem jim připravené předměty, co jsem měla s sebou do skupinek, aby mi o nich řekli všechno, co ví. Probíhalo to docela v pohodě. Ze začátku se jim nechtělo příliš mluvit, ale později to bylo už mnohem lepší a pak zase horší. Po této aktivitě jsem se jich ptala, jestli ví, proč jsme ji dělali na co to bylo zaměřeno, poté jsme se bavili o smyslech a co všechno se dá vnímat. Dále jsem se s nimi chtěla bavit o optických klamech. Žáci byli moc hodní, ale opravdu hodně málo komunikovaly, to mi nebylo příjemné. Chtěla jsem, aby komunikovali, dělalo mi zle to ticho, když jsem se na něco zeptala. Chyba, kterou jsem nejspíš udělala byla ta, že jsem se jich nedoptávala a odpovědi z nich vyloženě „nevymáhala“. Pokud nikdo nic neříkal ihned jsem odpověděla sama. Paní učitelka mi pak poradila na konci hodiny, že příště se jich mám více doptávat. Další aktivitou bylo, že Robert (student, který dělá se mnou praxi na stejné škole) byl mnou vyzván, aby šel před tabuli, předvedl tam kratší scénku. Úkolem dětí bylo napsat 5 věcí, které o Robovi mohou říct, co si o něm myslí, jak na ně působí. Po této aktivitě jsme rozebírali sociální vnímání, jak na nás různí lidé mohou působit, a jaké mohou nastat poruchy vnímání. Začínal se mi krátit výklad, říkala jsem si „za chvíli už musí přece zvonit, vždyť už budu končit“, šla jsem ke katedře rozpustila jsem skupinky, ve kterých žáci do té doby pracovali a koukla na čas, zbývalo mi ještě tak 20 minut, najednou jsem byla strašně nervózní, co teď sakra mám dělat. Tak 15 vteřin jsem mlčela a koukala do papíru s přípravou. Pak jsem jen řekla „tak, otevřeme si sešity“. „uff zachráněno, zápis natáhnu tak na 10 minut a bude“. Začala jsem diktovat, cítila jsem se mnohem líp, začala jsem dělat shrnutí, nějakými otázkami jsem se žáků ptala na věci, co jsem jim řekla na začátku, no nepamatovali si nic a opět komunikovali tak nějak na půl. No strašný, pomyslela jsem si. Zápis byl už napsán a do konce 10 minut, opět mě popadla panika, řekla jsem větu „tak to bude nejspíš z mé strany všechno, paní učitelka to klidně může doplnit“ ta se na mě usmála a nechala mě tam, takže super. No byla jsem už tak nějak odevzdaná, napadlo mě, že se ještě nečetly žádné aktuality. Vyzvala jsem děti, které měli mít připravené aktuality, aby je šli přečíst. Žáci se zvedli a šli, oddechla jsem si, říkala jsem si v hlavě, bezvadný ke každé aktualitě něco určitě řeknu a bude diskuze. No, aktuality nebyly nic moc, první se týkala nějaké jeskyně, už ani nevím kde, prostě naprosto hrozná aktualita a já na to řekla jen „moc pěkný“, táákže další. „Naštěstí přišla aktualita o Mikuláši, kde čert může způsobit trauma, to jsem se chytla a rozebírali jsme s dětma Mikuláše do konce hodiny. Pak naštěstí zazvonilo, mě se ulevilo, šla jsem se třídy s pocitem, že už nechci znova učit. Paní učitelka mě sice chválila, že se jí to moc líbilo, že ještě sice neznám takové ty záchytné časové body, kdy učivo je probrané, ale zbývá ještě dost času. No, já jsem z toho takový pocit teda neměla. To, že bych to chtěla znova zkusit a dát si na tyhle věci pozor mě napadlo až druhý den, kdy jsem nad tím dost přemýšlela a začala jsem se těšit na další hodinu, kdy budu učit a dám si pozor na chyby, které jsem udělala.