Pedagogická praxe se blíží ke konci. Mám za sebou osm odučených hodin. V tomto posledním deníku se zaměřím na postřehy a kuriozity, které na sebe nebudou chronologicky navazovat. Výzva Je dobré, když učitel do výuky vnese aktivizující prvek. Stejným receptem na úspěch jsem se řídil i já osobně. Aktivizující metoda kartiček se mi osvědčila, hlavně při opakování učiva z minulé hodiny. Kartičky byly vždy oblíbené, proto když jsem s žáky prvního ročníku oboru Instalatér opakovat zakreslování armatur, hned jsem věděl, kterou metodu zvolit. Vytvořil jsem kartičky a stanovil pravidla hry. Pravidlem bylo, že učitel chodí mezi žáky a mezitím pokládá jednotlivcům kartičky s vyobrazenými armaturami. Pokaždé, když žák odpoví správně, sedne si. Odpoví-li špatně, zůstane stát, dokud neodpoví správně. Hraje se na posledního, který si má uvědomit, že se měl učit. Plán byl jasný, šli jsme na to. Žáci byli vyzváni, aby si stoupli. Žáky ve většině hra bavila, ale něco tomu chybělo. Poté, co proběhlo první kolo, jednoho žáka spontánně napadlo udělat z této hry soutěž ve dvojicích. To bylo ono koření, které hře chybělo, výzva. Konverzace mimo třídu. Během pedagogické praxe jsem mnohokrát přemýšlel nad komunikací mezi učitelem a žákem mimo vyučovací jednotku. Byl jsem svědkem několika rozhovorů mimo třídu, v kabinetu učitele nebo na chodbě. Bylo zajímavé pozorovat, jak se někteří učitelé při rozhovoru chovali. Mnohokrát z učitele vyzařovala nejistota a vnitřní nepokoj. Neznám faktory, které v těchto situacích také hrály svou roli, takže nemůžu tolik kritizovat. Osobně si ale myslím, že při těchto rozhovorech má učitel možnost získat více autority u žáka. Proto, když se učitel nezachová jako autorita, může si jenom uškodit. Hlavně si myslím, že je důležité, aby učitel autoritu pouze nepředstíral, ale aby ji skutečně měl, autoritu, která se nebojí ukázat lidskost v tom, že dokáže také chybovat.