Pro získání více zkušeností, jsem si vyhradil jeden den k náslechům u jiných matematikářů. U jednoho pana učitele jsem narazil na třídu deváťáků, která měla nejhorší pověst na celé škole. Z jeho vyprávění jsem zjistil, že ve třídě má většina dětí sociální a kázeňský problém. Pan ředitel dal všechny problémové žáky do jedné třídy, takže se tam vyskytovaly opravdu extrémní případy. Na začátku druhého stupně bylo ve třídě 28 žáků a teď, kdy jsem šel k nim na náslechy, je jich pouze 14. Někteří žáci propadli, jiní vycházeli ze základní školy z osmé třídy. V první hodině náslechů pan učitel vyučoval lomené výrazy a třída nebyla nijak zvlášť aktivní. Objevovaly se tam názory, že tohle počítat nebudou, protože stejně nikdy v životě „nějaké“ výrazy potřebovat nebudou. Pan učitel už s těmito žáky ztratil trpělivost, tak byl rád, když aspoň nedělali nepořádek a občas si něco zapsali do sešitu. Po náslechové hodině mi pan učitel řekl, že by byl velmi rád, kdyby mě mohl vidět učit. Chtěl, abych s nimi opět procvičil lomené výrazy. Přišel jsem do třídy, zapsal jsem do elektronické třídní knihy a v tom pan učitel řekl, že si musí odskočit něco vyřídit. (Nechápu, proč mi říkal, že mě chce vidět učit, když nakonec odešel.) Zůstal jsem tedy ve třídě učit sám bez dozoru. Napsal jsem na tabuli první výraz, který jsem jim vzorově vyřešil. Protože jsem z minulé hodiny viděl, že už počítají relativně složité lomené výrazy, tento zadaný příklad byl těžší. Vyvolal jsem toho žáka, který minulou hodinu naprosto všemu odporoval, nedával pozor a při výzvě, aby šel k tabuli, odporoval. Avšak u mě bez řečí šel. V tu chvíli jsem to bral jako osobní vítězství. Ale po chvilce jsem pochopil, že to nebude sranda. Žák neuměl základní matematické kroky jako sčítání nebo odčítání zlomků. Nechtěl jsem ho poslat sednout si, tak jsem se snažil všechno podrobně rozebrat a vysvětlit. Dalo mi to hodně zabrat, protože jsem nebyl připravený na vysvětlování všech základních matematických úprav. Žáci v lavicích spolupracovali s výpočtem tohoto příkladu. Nikdo se ve třídě nenudil, nikdo neodporoval, řádně pracovali. S tímto příkladem jsme se však zabírali celou hodinu, teda dokonce jsem učil ještě 5 minut o velké přestávce. Skončil jsem až potom, co mi jeden žák řekl: „Pane učiteli, my máme teď velkou přestávku a potřebujeme se přesunout na tělocvik, tak kdybychom mohli už skončit“. Ohlásil jsem tedy přestávku, ale ještě jsem to rychle sám dopočítal. Většina žáků stejně zůstala sedět a počítala se mnou. Když se na to dívám zpětně, tak je mi líto, jak se zachoval pan učitel, který mě chtěl vidět učit, protože i další hodinu, kterou jsem u něj učil, tak odešel. Dále si uvědomuji, že bych neměl zasahovat do přestávky a už bych to zřejmě neudělal, i když jsem v tu chvíli cítil, že většina žáků neztratila pozornost a počítala dále.