Tento týden jsem byla přítomna u dalších vyučovacích hodin výtvarné výchovy na základní škole v Jehnicích. Spočinula jsem na gauči v hracím koutku třídy a ujala jsem se role pozorovatele. Paní učitelka děti v úvodu hodiny seznámila se zadáním. Měly za úkol namalovat samy sebe se svými prarodiči v dopravních prostředcích. Zajímalo by mě, jak toto paní učitelku napadlo. Zajímavé zadání. Nu, děti začaly skutečně kreslit, mnohdy to pojaly velmi fantazijně, minimálně po obsahové stránce. Jeden chlapec zobrazil sebe a svého dědečka jako marťany na létajícím UFO, jiný maloval loď Titanic. Co jsem postřehla, některým dětem dělala problém technika. Občas si připravovaly tužkou příliš detailní kresbu pro následující práci s velkými hroty štětců, nebo si neuměly namíchat odstíny barev. Během procházení tvořících dětí mě napadalo mnoho poznatků, které by dětem mohly být nápomocné. K mnohým jsem se vyjádřila, byla jsem ráda, když mě děti vyslechly, někdy i daly na mé rady. Rozhodně si myslím, že v souvislosti s obrázky bylo o čem mluvit a co ocenit. Což je vlastně věc, kterou jsem chtěla více rozvést. Připadalo mi, že paní učitelka děti až příliš upozorňovala na nedostatky, a naopak ke zdařilým pracím se vůbec nevyjadřovala. Možná proto, že v těchto případech žákům neměla co vytknout. I když si nemyslím, že by se kvalita obrázků nějak výrazně lišila. Též si myslím, že role učitele nespočívá jen v tom žáky opravovat a upozorňovat je na chyby. Myslím si, že každý, u kterého probíhá nějaký proces učení, potřebuje i nějakou formu odměny či ocenění, které ho povzbudí a přinese do práce více motivace a nadšení. Tím chci říct, že i když se učiteli zdá, že je všechno špatně, měl by si všímat i takových náznaků, že je dítě na dobré cestě, a taktéž mu to dát najevo. Nechci tím říct, že by paní učitelka měla chodit po třídě a každému druhému dítěti říkat něco ve smyslu „Jé, ty to máš pěkný.“Myslím si však, že by každého měla nějakým způsobem vést, dávat mu podněty a nenechat ho stát na místě. A to ať už proto, že si sám žák o sobě myslí, že neumí kreslit, tak prostě nekreslí, nebo proto, že neví, jak pokračovat. Jsem si vědoma toho, že třída, o které se zmiňuji, je velmi početná. Jedná se o zhruba dvacet pět žáků, což není málo. Není tedy v silách paní učitelky věnovat pracím tolik pozornosti, jaké by si jistě zasloužily. Nicméně, stejně jsem měla dojem, že paní učitelka mohla více využít prostoru vyučování a dát tak dětem nějakou zpětnou vazbu. Hodnocení výtvarné práce v podobě známky je zřejmě asi nutné, ale nemyslím si, že by bylo úplně dostatečné a plně vypovídající.