První týden na praxi byl krušný. Když jsem ve čtvrtek šla do školy, nepociťovala jsem již takovou nervozitu, s jakou jsem minulý semestr nastupovala na základní školu. Spíš jsem cítila takovou příjemnou nervozitu, kterou člověk zažívá, když neví, co se bude dít a těší se na to. K mému těšení bylo hned několik důvodů: šla jsem na gymnázium, navíc doma v Českých Budějovicích, a k tomu na gymnázium, které se v posledních letech může pyšnit velkým počtem zájemců o studium. V neposlední řadě jsem se těšila na to, že mi paní učitelka dle jejích slov „nechá volnou ruku“ a že „tyhle děti jsou šikovné, s nimi se dá vytvořit i něco fakt dobrého“. Už jsem si v hlavě malovala, jaké krásné projekty tam vzniknou a jak to vykompenzuje můj zážitek ze základní školy, kde mi paní učitelka nařídila, co s dětmi přesně musím tvořit, což byla čistá, nepublikovatelná tragédie. Ale asi jsem se těšila předčasně. Ono se totiž ukázalo, že „nechám Vám volnou ruku“ vlastně tak úplně neznamená v pojetí paní učitelky to samé, co se v hlavě vybavilo při tomto spojení mně. Na první hodině vyšlo najevo, že ani nevím, kde bych tu volnou ruku mohla využít, protože musím při výuce postupovat přesně podle pokynů a plánů paní učitelky. Tudíž nulový prostor pro moje nápady. Zase. A aby to nebylo málo, co jen jsme to s žáky probírali? Ano, pop-art. A příště si dáme op-art. Jak jinak. Celá atmosféra byla navíc podpořena tím, že paní učitelka prožívá nějaké osobní problémy, a proto mi po deseti minutách na praxi oznámila, že dokonce přemýšlela, že by praxi odřekla. „Ale na to už je asi trochu pozdě, že?“ Atmosféra byla tedy mrazivá a já byla popuzena tím, že důvody, které mi paní učitelka konkrétně vyjmenovala, by jen zdánlivě mohly vést k tomu, že praxi odřekne. Pochopila bych, kdyby se necítila na výuku a například mě požádala, ať se toho ujmu já. Ale proč odříkávat praxi? Ve čtvrtek jsem tedy po dvou hodinách odcházela zničená. Před nástupem na praxi jsem přemýšlela, v čem bych mohla selhat já (špatná organizace hodiny, komunikace, nervozita…), ale zapomněla jsem zvážit to, že by mohlo selhat něco kolem mě. V tomto případě okolnosti. Žáci se mi zdáli pohodoví a šikovní, a tak mě mrzí, že opět nedostanu ve výuce prostor. Na druhý den jsem se kvůli tomu vůbec netěšila. Výuka byla podobně hrozná, alespoň mi to ale vynahradila skvělá paní učitelka na češtině. Jelikož mě však čeká ještě spousta týdnů strávených na praxi, rozhodla jsem se brát to s nadhledem a doufat, že nějaký ten prostor se pro mne přeci jen najde. A ponaučení pro příště: Až mi zase někdo řekne, že mám volnou ruku, musím si ověřit, co tím vlastně myslí.