Nový začátek - první den ve škole, těšila jsem se. Byla jsem až netrpělivě zvědavá z toho, jak bude vše probíhat. Jaký bude můj provázející učitel? Přijme mě v pohodě? Dřív jsem pracovala na jiné ZŠ, kde jsem měla s ostatními učitelkami hluboce přátelský vztah. Nehledě na věk i zkušenosti to pro mne bylo prostředí plné otevřenosti. Po dvou hodinách proběhl první kontakt. Bylo to zvláštní. Přišla jsem se všemi možnými, velkými očekáváními – jak se budu moct přiučit novým zkušenostem, jak budu moct pracovat s dětmi – zářné vyhlídky. Potom to přišlo. Z velkých výšin idejí jsem se propadla až na dno reality. A natloukla si nos. „Je málo času, je tu inspekce, bude to propadák, nic nevím, nejsem připravená, děcka jsou stejně hloupé, takže sebemenší snaha nemá význam.“ Takto v rychlosti na mě svými slovy a jednáním neustále působila má „mentorka“. Cítila jsem se z toho nejistě. Jak mám pracovat s dětmi, které mají od začátku nálepku „hloupý/hloupá“? Má tedy vůbec cenu snažit se, vynakládat svůj čas a úsilí na práci, která bude následně zbytečná? První hodiny jsem je pozorovala… Nezdálo se mi vše tak zbytečné – některé děti reagovaly, některé to i bavilo. Zvláštní… Proč byl tedy pohled mé provázející učitelky tak veskrze negativní? Způsobilo to u ní tolik let praxe v této profesi? A dopadnou všichni učitelé takto? Připadala jsem si z toho bezmocně – vypadá to totiž tak, že ať budu dělat cokoli, stejně bude moje práce marná… Jak nepřekročit hranici vyhoření? „Třeba je to tím způsobem, jakým jim učivo podala…“ – snažila jsem se vnitřně ospravedlnit, proč žáci látku nevědí… Druhý den jsem opravovala písemky. Hm… Průměrná známka byla někde mezi trojkou a čtverkou, 4 pětky, výjimečně několik dvojek, jednička nebyla ani jedna. Z pozorování výuky se mi ale nezdá, že je učivo podáno nesrozumitelně, přijde mi, že má všechny potřebné náležitosti, veškeré prvky výuky. Čím to tedy je? Nicméně, leží přede mnou ta nejdůležitější otázka. Je jako svědění na zádech, kam nedosáhnu, nedá mi pokoj. Pořád se mi honí hlavou. Jak pracovat, abych neskončila jako má provázející učitelka? Jak hořet, ale nevyhořet? Třeba byla na začátku své kariéry jako já… Nadšená, plná energie, odhodlání něco změnit. Neznám odpověď. Nejsem si jistá, co je ta „správná“ odpověď. Jen pozoruji, hromadím, třídím alternativy, které bych mohla využít… Někdo zatne zuby, někdo zas udržuje profesionální odstup atd. Ještě nevím, co mi sedí nejvíc. Chci hledat odpovědi na to, jak správně bojovat proti vyhoření, protože cítím, jak nebezpečně blízký může být tento problém v učitelské profesi. Věřím, že i na tuto otázku se dočkám odezvy.