Minulý týden mi odešel hlas. Jakože úplně. Nebyl jsem schopný vypravit ze sebe jediné slovo. Ale učit jsem samozřejmě musel, protože doktora mám u nás a to jsou tři hodiny cesty – a ať si říká kdo chce co chce o omluvenkách v ISu, žádné učitele nezajímají a absenci počítají bez ohledu na důvod, takže cesta domů byla mimo hru. I když jsem nemohl mluvit, nechtěl jsem hodiny klasicky odfláknout tím, že pustím film a bude vystaráno. Problém byl v tom, že to bylo v den, kdy učím pět hodin a k tomu mám dozor na chodbě a na obědě. Přišel jsem s nápadem psát pokyny do Google překladače a nechat je strojovým hlasem předčítat. Kupodivu to fungovalo. Na začátku hodin jsem oznámil, že nemůžu mluvit, že potřebuji aby byli výjimečně potichu (normálně v hodinách chci mít živo a nechávám žáky, aby spolupracovali, pokud si něčím nejsou jistí), a že na mě musí brát ohledy. Fungovalo to ve všech třídách, dokonce i v sedmičce, kde jsem čekal, že budou problémy. Naštěstí tam ale v daný den nebyli dva největší machři třídy, a tak se děti dokonce rozhodly šeptat, aby na mě braly zvýšené ohledy. Problém byl při dozoru, protože za mnou děti rádi chodí a povídají si se mnou. Připadal jsem si jako zlý polda – ani slovo, jen gestikulovat. Ale očividně to nějak fungovalo a já přežil celý den. V ten den jsem učil také zeměpis, kde je dlouhodobě problémový žák (viz minulý zápis). Tentokráte jsem se řídil pokyny jeho bývalé učitelky a posadil ho dozadu třídy do samostatné lavice (když bude dělat nepořádek, ostatní se budou muset otočit, aby na něj viděli, a to je víc práce než se jen podívat dopředu tam, kde sedí normálně). Většinu hodiny jsme hráli hry, ať už kahoot na vlajky světa, nebo geoguessr. Nakonec jsem jim chtěl nabídnout ještě jednu hru, ale jedině pokud budou 15 vteřin v naprosté tichosti (do konce hodiny bylo deset minut). Všichni byli potichu, kromě problémového žáka, který cvakal propiskou. Skrze překladač jsem oznámil, že pořád není úplné ticho. Žáci se na něj začali naštvaně otáčet, on si ale užíval pozornosti. Nedělal jsem nic a čekal. Pořád cvakal propiskou. Po několika minutách jsem za ním šel a propisku mu vzal. Začal klepat do lavice klouby na ruce. Nechal jsem ho to opět pár minut dělat a pak jsem jej požádal, aby si stoupl vedle lavice. Začal dupat nohou. Přišlo mu to hrozně vtipné, ale třídě (krom výjimky v podobě jednoho žáka, který musí mít minimálně LMR, ale papíry na to nemá) se to nelíbilo a začali jej okřikovat. Gestem jsem naznačil, aby toho nechali, a zbývající asi dvě minuty jsme s celou třídou čekali, jestli se žák uklidní. Nestalo se. Zazvonilo a já se delším a přísným pohledem podíval na provokatéra a beze slova odešel (ne že bych teda nějakého byl schopen). Po hodině mě v kabinetu pochválila jeho třídní za to, že už od dětí slyšela, co se stalo, a že je dobře, že jsem neustoupil a trval na dodržení pravidel. Další hodinu, kdy jsem mohl šeptat, se žák choval normálněji. Nejsem si jistý, jestli to bylo tím, že jsem minulou hodinu neustoupil, nebo tím, že se chtěl nechat vyvolat na opravu z písemky, ze které dostal 4. Protože ale mám pravidlo, že kdokoliv se chce nechat vyvolat na opravu písemky, může, vyvolal jsem ho a poté, co mi odpověděl na všechny otázky (běžné testové otázky, nijak jsem ho „nedusil“), jsem mu dal 1. Zbytek hodiny byl potichu. V pátek při další hodině dějepisu se můj hlas zase zhoršil a tak jsem si děti svolal dozadu na koberec, posadil je do kroužku a začal s nimi pološeptem opakovat poslední probíranou látku. Nechtěl jsem sedět na židli, abych byl nad dětmi, a tak jsem si sedl mezi ně na koberec. Chvíli poté si za mě na lavici sedl výše zmíněný žák. Nevěděl jsem, co mám dělat, protože vzhledem k předchozím zkušenostem jsem přeci jen ho nechtěl mít za zády tak, abych na něj neviděl, navíc za předpokladu, že by mohl náhodně pohupovat nohama směrem k mé hlavě zezadu. Po chvíli přemýšlení jsem se ale rozhodl nechat to tak s tím, že kdyby něco dělal, ostatní děti, které seděly proti mně a které by to viděly, by mě na to upozornily. Překvapivě se ale nic nestalo a kromě vyrušujícího chlapce (ten u kterého se domnívám, že trpí LMR) se nestalo nic divného. Za zmínku určitě stojí i to, že když ten chlapec vyrušoval, snažil jsem se jej uklidnit nejen já, ale i ostatní děti, včetně toho žáka, se kterým jsem měl posledně problémy. Nevím, jestli se situace nějak zlepšila nebo vyřešila sama, nebo do ní zasáhl někdo z venku (třídní učitelka mi neřekla nic o tom, že by mluvila s maminkou žáka, ale možné to je). Zatím to ale vypadá, že se můj vztah s žákem zlepšil – ne snad natolik, aby mě považoval za nejlepšího učitele, ale vypadá to, že začíná akceptovat mou pozici učitele. Jsem zvědavý, jak se to bude vyvíjet dále.