Začnu chronologicky od prvních pocitů, resp. od prvních hodin, které jsem zažil na škole jako vyučující. V rámci praxe jsem si dohodl, že začnu učit na mé vysněné škole a to tedy na Biskupském gymnáziu. Škola, která způsobila, že jsem si vybral právě tuto fakultu a následující povolání učitele. Jako provádějícího učitele jsem si vybral profesorku, která mě připravovala už na příjímací zkoušky na VŠ z tělocviku. Učí i zeměpis, takže volba koho si vybrat byla pro mne naprosto jasná. Dohodli jsme se, že začneme hned, jak to půjde, a nebudeme čekat na nějaký termín. Shodli jsme se na tom, že náslechové hodiny zredukujeme, ve výsledku jsem tedy pozoroval dvě hodiny zeměpisu ve třidách, které budu učit. Shodou krásných okolností, jedna ze tříd je třída, se kterou jsem byl na lyžařském kurzu minulý rok, a celkem dobře jsme si již během kurzu sedli. Už na kurzu mne děcka brala a poměrně respektovala, takže jsem měl o další důvod méně proč být nervózní a být co nejvíc v „pohodě“. Další výborná věc byla, že téma, které se právě učí v této třídě, se shoduje s aktuálním seminářem z regionální geografie, kterou mám na pajdáku. A tedy Austrálie a Oceánie, Antarktida, což se velice hodí, jelikož se člověk v pondělí na regionálce dozví spoustu zajímavostí a i dobrých rad, jak výuku osvěžit. A tyto vychytávky se potom se potom snažím přenést do mé reality ve škole. Z této třídy, tedy z 3. ročníku 4 letého gymnázia jsem strach neměl. Navíc paní profesorka je přímo třídní učitelka tohoto třeťáku, takže je velice dobře zná. Druhá třída je kvarta tedy, 9 ročník, a tady mne upozorňovala, že to bude trochu jiné kafe. Zkrátka puberta v plném proudy, děcka to mají na párku, jak se říká. Hlavně říkala, že se nemám nechat rozhodit a nebrat si nic vážně, abych z toho nebyl nějak špatný. Byl jsem rád, že jsme k sobě byli takto upřímní, a i to je jeden z důvodů proč jsem si ji vybral, jelikož jsem věděl, že mi řekne popravdě a velice upřímně co si myslí i kdyby to bylo něco, co nechci úplně slyšet. Taky mi doporučila, že člověk si musí být sám schopen ze sebe si udělat srandu a svým způsobem být stejně nebo lépe ještě více praštěný než samotná děcka. Ony pak vidí, že nemá cenu si z vás utahovat, protože ví, že to nemá cenu, že nás nezesměšní oni sami. Tyto vlastnosti jsou mi velice blízké, trpělivost a schopnost sám sebe nebrat vážně a skousávat vtipy na vlastní adresu – na to jsem expert. Na první hodinu jsem se chtěl dokonale připravit, času nakonec moc nebylo, ale právě díky regionálce jsem o Austrálii byl schopen mluvit celkem, jak se říká, z patra. K tomu mne napadá častá otázka mých kamarádů, kteří začali učit až v tomto období, jak jako jsem byl schopen učit a co jsem jim říkal atd atd atd. Hrozně mě to pobavilo a baví neustále. Že jako jakou jsem měl přípravu a jak dlouho mi zabrala, a že co jsem dělal, když neposlouchali, jestli jsem se nepotil jak blázen apod. Osobně mi nedělá velký problém mluvit z patra a navíc pokud je to téma, které mne baví a o kterém mám seminář, tak je to easy. Další častá otázka byla, že jako o čem jsem mluvil celých 45 minut. Říkám – jestli to chcete úplně zabít (našel bych i expresivnější slova, které to lépe vystihují), tak mluvte celých 45 minut. Ani my na VŠ nejsme schopni udržet pozornost více než deset dvacet minut maximálně. Tak jsem jim řekl, ať řeknou základní info, charakteristiku a poté ideálně pomocí učebnice, atlasu, pracovního sešitu zadají úkoly do dvojic případně hromadnější formu. Během těchto úkolů, děcka kontrolujte, dávejte doplňující otázky, pomáhejte jim s vypracováním atd. A na závěr nebo v průběhu mít ideálně předem najité krátké max. 5 minutové video přímo k tématu. Hodina proběhla ve výsledku celkem dobře, nemyslím si, že by tam byl nějaký vysloveně kritický nebo přímo pokažený moment. Zpětně jsem zjistil, že jsem udělal v jednom letopočtu chybu, ale co už – jsou horší věci, a člověk se neustále učí. Po skončení hodiny, jsme si sedli do kabinetu a trochu si zhodnotili právě odučenou hodinu. Reakce byla pozitivní a já měl radost.