Ve druhé části mé učitelské praxe jsem převážně již učil chemii a němčinu jen párkrát. V chemii jsem s žádnou ze tříd (ani u osmáků ani u deváťáků) neměl jakékoli větší kázeňské problémy. Panoval mezi mnou a žáky vzájemný respekt, ale byli jsme schopni i v hodině zavtipkovat v rozumné míře, aby to nepřekračovalo námi stanovené hranice. Cítil jsem se skutečně velmi dobře v těchto třídách. Vždy, když jsem jim rozdal pracovní listy na dané téma, tak je poctivě a svědomitě vypracovali bez jakéhokoli vyrušování. Absolvoval jsem též i několik náslechů hodin chemie a musím říci, že vyučující měla v každé ze tříd autoritu a když zadala úkol k řešení, tak všichni si lámali hlavy nad daným příkladem a nestěžovali si, že jim něco nejde. Učivo vyučující vysvětlovala pro žáky velmi přínosným způsobem, kdy žákům jen „nahodila udičku“ a oni si za pomocí této drobné nápovědy daný zákon či pravidlo odvodili vlastně sami svým zdravým úsudkem, takže tím pádem došlo k pevnějšímu „zakotvení“ tohoto poznatku v jejich hlavách. Posledních pět minut vyučovací hodiny vyučující napsala na tabuli ty pojmy, které bude zkoušet příští hodinu, popř. z nich bude zanedlouho písemka. Tím nemusela dávat žákům nějaké zdlouhavé nudné domácí úkoly, ale žáci si informace sami vypíší přehledným způsobem z učebnice a projde jim to jak očima, tak pusou, když si to budou přeříkávat a nedojde tak k „vypadnutí“ těchto vědomostí jako kdyby si to žáci „tupě“ mechanicky opisovali z tabule. Kromě toho vyučující hojně používala ve svých hodinách techniku (diaprojektor, počítač, laserové ukazovátko, atd.), čímž došlo u žáků ke vzbuzení zájmu o danou problematiku. A teď jdeme k tomu nejlepšímu nebo spíše pro mě šokujícímu (v negativním slova smyslu) zážitku, který se mně stal v jedné z hodin NJ při výuce šesťáků (druhé skupiny). Tuto třídu jsem učil celkem třikrát. Poprvé byli velmi hodní, pracovali, jak měli, nebyl v jejich jednání k nalezení žádný problém. Při výuce druhé hodiny s touto třídou, tak bylo znatelné, že si mě už „okoukali“ a poznali, že jsem celkem hodný člověk (aniž bych se zde chválil), který nejspíš nedokáže na ně pořádně zakřičet. První půlka byla v pohodě, ale v té druhé bylo vidět, že vystrkují někteří žáci z této třídy „ drápky“. Těch patnáct minut do konce hodiny jsem ten pořádek ve třídě udržel, ale bylo to „zuby nehty“. Moje poslední výuka s touto třídou (do třetice všeho dobrého zde určitě ten den platit nemělo) byl pro mě návrat do (kruté) reality učitelského povolání. Už před výukou byli žáci neklidní, nebyli schopni se zkoncentrovat na nadcházející hodinu se mnou. Další faktor, který „hrál“ proti mně bylo, že se jednalo o hodinu ve 13:00, tedy odpolední čas. Ze začátku jak zazvonilo, tak jsem se snažil s nimi jednat v klidu, tzv. „po dobrém“, ale to nefungovali, spíše to mělo efekt opačný, bylo jako lít „olej do ohně“ a tím rozdmýchávat už dost tak napjatou atmosféru ve třídě ten den. Ještě asi tak dvakrát jsem je napomenul v klidu, ale poté jsem se už dost rozčílil (nekřičel jsem, ale výrazně jsem zvýšil hlas) a dal jsem jim za trest písemku na téma, které jsme měli tuto hodinu probírat, ale kvůli jejich chování jsme probrali pouze zlomek látky. Bylo vidět, jak napětí stoupalo mezi mnou a žáky. Musím přiznat, že potem jsem byl orosený asi tak na 90 procentech těla a byl jsem na „rozkrájení“. Na konci hodiny jsem chtěl atmosféru trochu zklidnit, ať se neroscházíme ve špatném rozpoložení, že třeba jim to došlo, jak se chovali a tak. A slušně jsem se jich na konci hodiny zeptal, proč se tak chovali, že jim to není třeba „blbý“ vůči ostatním spolužákům v té třídě, kteří se chtějí něco nového dozvědět. Co je trápí a tak podobně. A teď ta šokující mě na zem vracející věta jedné dívky: „Ale vy přece jste jen praktikant, vy nejste „pravý“ učitel a neznáme Vás, tak proč bysme měli poslouchat“. Po vyřčení této věty se většina jejich spolužáků chytla za nos a řekli ji, že to už trochu přehnala, že je to nevhodné, ale ona postrádala jakoukoli soudnost, s ní to ani nehlo. Aspoň, že ostatním žákům to připadalo už „přes čáru“. Já se pět vteřin na ni díval, jestli to myslí vážně a v duchu jsem si řekl, že se nebudu přeci rozčilovat, že to za to nestojí. Po skončení této hodiny jsem si uvědomil, že jsem byl na ně předchozí dvě hodiny, kdy jsem je učil až moc přátelský a zapomněl jsem úplně na fakt, že jako učitel mám být autoritou a ne kamarádem žáků. Z druhé poloviny praxe jsem si odnesl velmi cenné zkušenosti od vyučující z chemie, ale i skutečnost, že si nesmím nechat se sebou hýbat jako s hadrovým panákem, jinak, že selhání tohoto typu zažiji ještě mnohokrát. Vyplývá z toho pro mě to, že si již na začátku praxe musím zachovat trochu větší odstup od žáků a ne hned být na žáky až přespřílíš milý a přátelský. Musím zkrátka vystupovat jako autorita.