Začalo období praxí a já netrpělivě celý měsíc čekala jaké to všechno bude. Trochu jsem se obávala, protože všechny formality spojené s praxí ve mně vyvolávaly hrůzu v očích. Všechny nároky a všechny povinnosti se mi v hlavě nahromadili a udělali z toho jeden velký chaos. Čtvrteční schůzka s mou vedoucí na praxi nevyšla, tudíž jsme se domluvily přes e-mail na jiný termín, který byl na další týden v pondělí. Moje pocity před schůzkou byly poměrně neutrální a netušila jsem moc co se bude dít. Při setkání jsme si sdělili důležité informace, kdy bude praxe probíhat, různé organizační náležitosti. Když jsem se začala vyptávat, jací ti sedmáci a šesťáci budou, tak na mě začala slovy: „no, jsou to dost divoké děti, rozdováděné, pokřikující, je to s nimi těžké, pořád jen hulákají…“. Po těchto slovech se ve mně začali probouzet pocity, které mi říkaly: „co tady sakra dělám, jsme poměrně introvert, jak je dokážu srovnat ty děti, když říká že jsou divocí?“. Měla jsem hrůzu v očích a říkala si, že to tak třeba není, že to bude jinak, že to přece nemůže být tak hrozné. O tom jsem se ovšem následný den, když jsem přišla na první den praxe už přesvědčila sama. Když jsem odcházela a byla jsem domluvená že přijdu hled druhý den na tři hodiny výtvarky, měla jsem smíšené pocity, a to zřejmě ze všeho, co se doposud ohledně praxí řešilo. Byla jsem ale především velmi zvědavá, dokonce jsem nemohla ani dospat (nebo to byla nervozita?). Bylo úterý 16. října a já jsem se ocitla ve škole se spoustou dětí, které pobíhaly všude kolem. Došla jsem do učebny výtvarné výchovy a říkala jsem si, jak to bude asi probíhat? A než jsem se stihla zamyslet, najedou zazvonilo, všude se rozutekly děti a některé z nich se navalili do naší učebny a začal totální chaos s třiceti neřízenými střelami. Zvonek na začátek hodiny jim nic neříkal, tak má vedoucí použila píšťalku a částečně se to zklidnilo. Já jsem jen pozorovala a nevěřila svým očím, uším, vlastně jsem nevěřila tomu všemu, co se v tom okamžiku dělo. Děti jak z divokých vajec. Na hodině výtvarky se probíral ornament a někteří rychlejší žáci pracovali na abstrakci. Po tom velkém hluku se jim paní učitelka snažila vysvětlit, co je to ta samotná abstrakce, ale když jsem koukala na ty neustále štěbetající žáky, výklad je vůbec nezajímal. V jednu chvilku jsem si i říkala, že mě snad chtějí vystrašit, ale bohužel ne, bylo to na denním pořádku. Když jsem byla součástí třídy, zpozorovala jsem, tak spoustu dětí bylo moc šikovných, jen jim dle mého chybělo nějaké soustředění, zájem o výsledek, o to aby dělali něco, co je baví, u čeho nemusí přemýšlet, zrovna takové krásné téma – abstrakce, (u toho se opravdu nemusí přemýšlet). Třída byla dost rozdělená. Někteří žáci neměli vůbec zájem a dělali nepořádek, potom tam byly žačky, které si naopak dávali záležet na tom co dělají. No a jedna ze skupin tam byla část třídy, která seděla a nevěděla co vlastně dělat, byly bez inspirace, bez nápadu. Z nich byla i jedna žačka, která na začátku dělala takový nepořádek, až to došlo k tomu, že donesla žákovskou knížku na stůl k paní učitelce. Seděla a vypadal trochu naštvaně a nevěděla co malovat. Po pár prohozených slovech začala pomalu tvořit a z obrázku naprosto vycházely emoce, jako byl hněv, rozčílení. A v tu chvilku jsem si řekla – má to smysl. Hodina postupně plynula a já jsem si to v hlavě srovnávala. Dospěla jsem k tomu, že ta práce může být někdy psychicky náročná, že děti budou náročné, ale že to vezmu jako výzvu to zvládnout a pokořit svůj strach a svoji nervozitu a vlastně překonat sama sebe. Však to, když pak dítě tvoří s radostí mi za to přece stojí. Odcházela jsem s pocity nadšení, co se bude dít další hodiny a že vidím práci učitelky pozitivně i když mnoho lidí říká, jak je to práce nedoceněná a špatná a otázkami, proč jsem si vybrala zrovna tuhle profesi. Ted už mám úplně jasno co jim na to povím, až se mě zase zeptají, proč jsem si vybrala práci učitelky výtvarné výchovy.