Musím se přiznat, že od začátku praxe se ve mně bijí dva pocity. Ten první je takový, že pochybuji o tom, jestli vůbec chci být učitelka, a ten druhý je úplně opačný – že se na to vlastně těším a že to je práce, která má opravdu smysl. Záleží to na tom, co zrovna prožívám. K tomu prvnímu pocitu: jsem docela naštvaná, že bakalářské studium není zaměřené více na praxi. Když potom sedím na praxi na náslechu a pozoruji učitelku a její žáky co dělají a co se učí, tak si říkám, k čemu vůbec využiji to, co jsme se na bakaláři naučili? Proč jsme se neučili třeba to, jak žákům jednoduše vysvětlit anglickou gramatiku? Chápu, že je to asi nereálné, ale podle mě bychom už v prvním semestru bakalářského studia měli chodit na praxi do školy, protože to mi dává mnohem víc než hodiny strávené na přednáškách. Zjistit až na magistreském studiu, že to vlastně dělat nechci, je už docela pozdě. Čím dál víc si uvědomuji, jak je tato profese náročná a vyčerpávající a zároveň špatně platově ohodnocená a říkám si, jestli mi to za ty nervy fakt stojí… Ten druhý pocit mívám když jsem na náslechu na nějaké hodině, která se fakt podaří, žáci spolupracují, baví je to, jsou nadšení a jeví o ten předmět zájem. Tuto zkušenost znám i ze skautu. Vedu skautskou družinu a ten pocit, když se schůzka vyvede a holky jsou nadšené, je k nezaplacení. Přijde mi trošku zvláštní, že skaut mě naučil mnohem víc pracovat s dětmi, než 3 roky studia na pedagogické fakultě.