Tento týden jsem poprvé učila. Vedla jsem hodinu v devátém ročníku, kde jsme společně probírali krátkou kapitolu Organolity a následně jsme opakovali na test ze všech skupin minerálů. V sedmém ročníku jsme společně probírali úvod ke kapitole Ptáci, jejich vývoj a vnější a vnitřní stavbu. Jako první jsem měla třídu deváťáků a popravdě, měla jsem z této hodiny docela strach. Přece jenom jsou to velké děcka a můj vzhled se od většiny moc neliší. Ne jednou si mě paní uklízečky spletly v průběhu praxí se žáky a káraly mě za to, že nemám přezůvky. Měla jsem strach, jak na mě budou reagovat, až se postavím před tabuli a budu jim chtít něco vykládat. Znali mě pouze z náslechů a to jsem seděla vzadu ve třídě. Také jsem čekala, že budu hodně nervózní, že se mi budou třást ruce a žáci to po mně poznají. Byla jsem však překvapena sama sebou. Do třídy jsem vstoupila klidná. Žádný třes rukou, žádný zrychlený tep ani červenání. Ani nevím, na co jsem myslela. Žáci také nebyli nijak překvapeni, vlastně ani nevím, jestli věděli dopředu, že zrovna tuto hodinu je budu učit já. Připadalo mi to, jako bych je znala již nějakou dobu a oni mě. Velmi dobře spolupracovali, komunikovali a téměř vůbec nerušili. I má provázející učitelka byla překvapená z jejich vzorného chování. Na škole je tato třída považována za jednu z nejvíce vyrušujících. Když jsem ze třídy odcházela, slyšela jsem dokonce od jednoho z žáků, že to byla příjemná změna, což mě mile překvapilo a potěšilo. Zpětně jsem si celou hodinu ještě promítala v hlavě. A přemýšlela jsem nad tím, jestli jsem vše řekla tak, jak jsem si naplánovala. Neřekla. Minimálně na jednu zajímavost jsem zapomněla i přesto, že jsem ji měla napsanou v osnově. Prostě jsem ji přehlédla. Ve výsledku jsem byla, ale s hodinou spokojena i přesto, že by se jistě našly věci, které by se daly udělat lépe. V sedmé třídě jsem se cítila o něco hůře, i když jsem si myslela, že tomu bude naopak. Přítomnost provázející učitelky mi vůbec nevadila, celou dobu praxí na mě byla a je hrozně milá a sama si těmi začátky musela projít, ale asistentka mě mírně znervózňovala. Pořád jsem si říkala: Co když řeknu nějakou hloupost? Co si o mě bude ta asistentka myslet? Myslím si, že to byly zcela zbytečné obavy, ale přece jen jsem byla o něco více svázaná než v předchozí třídě. Žáci byli opět velmi hodní, spolupracovali, komunikovali, a když se chtěli na něco zeptat, nevykřikovali, ale hlásili se. Vcelku mě to překvapilo. Obvykle se najde ve třídě někdo, kdo má tendence vykřikovat. Samozřejmě vím, že jsem byla nová, neokoukaná a žáci měli můj výstup spíše jako divadlo, jako zpestření pátečního dne. Nicméně jsem za tuto zkušenost velmi vděčná. Také mohli být obě dvě třídy naprosto nekomunikativní, mohli vyrušovat a já bych odcházela z výuky v rozpacích. Naštěstí se tak nestalo a já jsem stále přesvědčená o tom, že je to práce, kterou bych chtěla do budoucna dělat a která má smysl.