Nevím jak ostatní, ale já se na praxe poslední dobou vždycky těším. Děti už jsem trochu poznala a moc mě baví je pozorovat hlavně o přestávkách, protože tam se projeví to, co v hodinách ne. Občas už za mnou i přijdou a na něco se zeptají nebo si chtějí povídat. Trochu mě mrzí, že se s nimi budu muset zanedlouho rozloučit, když jsem si konečně zapamatovala, jak se jmenují a co jsou jejich přednosti a specifika. Novou energii do práce mi možná také přinesla hospitace z fakulty. Nemůžu říct, že by hodina probíhala zcela bez problému, všechny zádrhele jsme však po hodině důkladně probrali a moc pomohlo vidět věci z jiné perspektivy, jinak bych si jich sama nevšimla. Za sebe můžu říci, že jsem hodinu vnímala dost pozitivně, měla jsem už s čím porovnávat. Překvapili mě žáci, protože i ti nejzlobivější se tentokrát zapojili do aktivit, které jsem připravila, a i když vyrušovali bylo to mnohem snesitelnější než v předchozích hodinách. I těm instrukcím jsem možná přišla na kloub a až na Marečka, kterému všechno dochází až trochu později, se zdálo, že všichni rozumí, co po nich chci. Hned na začátku hodiny jsem použila látkový pytlíček a poprosila žáky, aby napsali své jméno na kousek papíru a hodili dovnitř. V průběhu hodiny jsem pak tahala jména z pytlíčku (a zase je vracela zpět), takže museli být ve střehu i kluci kteří by se jinak začali bavit a ztratili by zájem o hodinu. Toto opravdu fungovalo a možná i lépe, než jsem doufala. Opakovali jsme na test z 2. lekce a já připravila hodinu tak, abychom zopakovali vše, co bylo v dané kapitole v učebnici, ale bez jejího otevření. Zjistila jsem totiž, že ve vteřině, kdy učitel řekne: „Otevřete si učebnice na straně…“ třída se rozdělí na několik táborů (a je celkem jedno, jestli je to 5., 6. nebo 7. třída). Část dětí poslechne a učebnici otevře, část udělá protáhlý obličej a znechuceně začne lovit dlouhé minuty v tašce, část se rozhlíží po třídě jakoby nic a vždy se najde někdo, kdo se zeptá až jsou všichni ostatní nachystaní „Co máme dělat paní učitelko?“. Učebnici jsme se sice nevyhnuli úplně, ale dostali jsme se k ní až ke konci hodiny poté, co jsme „hráli hry“ na tabuli. Zatímco jsme pracovali v učebnici, jsem si bohužel všimla nemilé věci. I když u prvních dvou cvičení byla moje pozornost rozdělená rovnoměrně mezi žáky a oni se také víceméně všichni zapojovali, u dalšího cvičení jsem už vyvolávala jen holky, které se neustále hlásili. Bylo v té chvíli jednoduší vyvolat někoho kdo ví než odpověď tahat z žáků, kteří ji neví. Probírali jsme to po hodině i s paní učitelkou, že na to si musím dát v budoucnu pozor v této třídě. S tím přímo souvisel i další problém, a to, že jsem nevěnovala dostatek pozornosti přesně v té poslední části hodiny faktu, že ne všichni žáci rozuměli rozdílu mezi he’s a his. Žáci už měli tuto látku pouze opakovat, takže mě ani nenapadlo v té chvíli znovu vysvětlovat podrobně rozdíl (napsala jsem na tabuli před cvičením 2 skupinky slov jednu přivlastňovací a jednu se staženými tvary a na těch 2 žákyně vysvětlily, kdy se používají a co je stažený tvar). Při vyplňování však někteří, hlavně kluci, ale i 2 děvčata, dlouho váhali, jaká slovíčka doplnit a přesně to byla chvíle kdy jsem podle hospitačního učitele měla látku znovu probrat, aby byl jasná všem. Na to jsem však nebyla připravená a v té hodině mě to opravdu vůbec nenapadlo – vždyť to měli na tabuli. Nevím, jestli bych se zachovala jinak, kdyby se mi teď stalo něco podobného. Zatím jsem ve fázi kdy to radši přejdu než abych jim v tom „udělala zmatek“ bez přípravy. Na tom musím začít pracovat, protože je mi jasné, že takto to fungovat nemůže. Vysvětlit jednomu žákovi není problém, ale ve skupině už to pro mě problém je. Kde je zakopaný pes musím brzy zjistit, a hlavně si to vyzkoušet, jedině tak se to naučím. Zažila jsem už taky den, kdy se mi vůbec nic nechtělo. Venku bylo škaredě, já jsem byla hrozně unavená a měla pocit, že se o mě pokouší chřipka. Je zcela jisté, že v povolání učitele nastane čas, kdy má prostě pocit, že mu/jí „vypadl mozek“ a není schopný dát nic kloudného dohromady. Naštěstí jsem v ten den zrovna neučila ve škole, ale jen na soukromé lekci angličtiny. Ještě nevím, jestli jsem udělala dobře, ale žákovi jsem řekla, jak se cítím a on mi řekl, že je na tom stejně. Začátek hodiny byl dost kritický, mluvili jsme hodně v češtině a povídali si o škole. Zahráli jsme si pak nějaké hry v AJ a zopakovali slovíčka, ale do konce hodiny ještě zbývalo dost času, a tak jsem si stáhla mobilní aplikaci na procvičení slovíček pro děti a tou jsme lekci dokončili. Při zpětné reflexi mi hodina přišla naprosto hrozná. Nic nového jsme vlastně neprobrali, a ještě jsem odcházela s provinilým pocitem. Mrzí mě to, ale dostavilo se nějaké vyčerpání a selhání. Něco pozitivního to snad přeci jen přineslo, přinutilo mě to přemýšlet: „Jak to „zachránit“ ve škole s plnou třídou dětí?“, tam mobilní aplikace není řešením. Jak to učitelé dělají v takovém případě? A je to vůbec možné zvládnout? Dá se pro takové případy vytvořit nějaký záložní plán nebo to nejde? Na tyto otázku zatím odpověď nemám, ale alespoň už vím, že může nastat i taková situace. Teď ještě přijít na to, jak se v ní zachovat.