Čtvrtek večer je ve znamení příprav, chystání prezentace, pomůcek i oblečení a časového plánu hodiny. Pátek je den, kdy začínám doopravdy učit. Náplň hodiny je dána, nejprve je na řadě test na opakování a poté referáty. Třídy šestáků probírají stejné učivo tak mám i možnost jakéhosi srovnání, jak se s nimi spolupracuje a především, můžu si všímat progresu ve vlastním pociťování a způsobu, jak s nimi hovořím a pracuji. Ráno na mě dolehla trochu nervozita, ale zároveň jsem se i těšila. V paní učitelce na OV mám důvěru, vzor, ke kterému se snažím přiblížit (což si myslím je velká výhoda směřovat k něčemu co se vám líbí, co považujete za správné a co je váš jakýsi ideál). Když jsem nervózní nebo něco očekávám, zmocňuje se mě potřeba mít jednoduché věci pod kontrolou, což mi dodává klidu, a tak kontroluji neustále věci, jestli jsem na nic nezapomněla a snažím se alespoň trochu rozmluvit prozpěvováním si při poslechu oblíbených písniček. V celku se cítím natěšeně ale i nervózně a napjatě. Moc nevím, co všechno očekávat a na co se ještě připravit, jestli budou děti spolupracovat nebo rušit, nebo nespolupracovat, nebo se stydět a bát. Prostě tam půjdu a uvidím… Jen co jsem začala mluvit, dostatečně hlasitě… doufám… můj hlas mi zněl nějak divně, trochu výš, než by mi bylo příjemné a normální. Nervozita nebo se mi to jen zdálo? Nikdy jsem nemusela mluvit tak nahlas… uvědomuju si, z vlastní zkušenosti na gymplu či VŠ, že nebylo nutné při vlastních referátech, kdy musíte předstoupit před třídu (kterou znáte či alespoň částečně) mluvit tak nahlas. Bylo to jednodušší, neboť jsme byli starší a věc nás buď zajímala, takže jsme poslouchali, či naopak vůbec nezajímala, tak jsme si dělali vlastní věci, ale nerušili a moc radši na sebe neupozorňovali (na ZŽ si již moc nepamatuju). Po rozdání papírů s testy zadám pokyn k práci, ale co teď? Mám začít procházet nebo si jít sednout, nebo jít před tabuli? Začala jsem tedy pomalu procházet, a tím tak získávala více sebejistoty. Děti jsem se snažila navádět nápovědami a odpovídala jsem na dotazy či se je snažila trochu povzbudit. Myslím, že jsem je obešla všechny spravedlivě a u těch, co vypadaly více nešťastně a ztraceně jsem se zastavila o trochu déle. Ale taky jsem je nechtěla svým chozením a nakukováním znervózňovat či „prudit“. Někomu to není zrovna příjemné, když někdo, kdo má „učitelskou autoritu“ kouká na vaše chyby, či domnělé chyby (já to neměla moc ráda, ale vyučující měla trochu jiný přístup, spíše nás upozornila na to, že si něco máme opravit a šla dál). Doufám, že jsem tuto možná „nepříjemnost“ vyrovnávala tím, že jsem je chválila za to, že tam mají správné věci a snažila se je „nakopnout“ k pokračování. Zajímavé mi přišlo že u 1. třídy mi pocitově připadalo, že test píší déle a více se ptají v 2.třídě naopak, kdykoliv jsem během testu objasňovala otázky či napovídala, všichni zbystřili a pozorně naslouchali a celkově působili klidněji. V obou hodinách jsem byla moc ráda za přítomnost asistentky pedagoga, která procházela zároveň se mnou třídu a nahlížela taktéž do testů a případně radila. Zajímavé mi přišlo, že jsem si moc přítomnosti učitelky a asistentky nevšímala ve smyslu, že bych z toho byla nervózní (trochu mi to zpětně připomnělo maturitu, kdy před vámi sedí přibližně 3-4 učitelé, ale zkouší vás pouze jeden a ti ostatní se můžou pak doptat…. trochu je vytěsníte… ). Další část hodiny byla o referátech, zvolila jsem strategii, že se nejdříve představím já, neboť mě děti ještě neznaly a také abych je uvedla do další aktivity. Asi jsem trochu pospíchala, a tak jsem všechny informace v prezentaci neřekla. Snad to nebylo na škodu, ale chtěla jsem spíš, aby prezentovaly děti. V první třídě se všichni hlásili a chtěli prezentovat (i tady lze vidět, že jsou trochu více sdílnější, ale i povídavější během hodiny), v té druhé třídě už ne tolik (spíše se trochu styděli a možná jím i dělá více problém něco prezentovat před ostatními), ale ke konci se taky více hlásili. Vidím, že tady je u mě potřeba zapracovat na usměrnění dětí, když se zvyšuje šum. Hůře se mi vyvolávaly děti, neboť ještě neznám jejich jména. Uvědomila jsem si po těchto hodinách, že je velmi mnoho vjemů, které jsem doposud nevnímala a ani nezahrnovala do svého vnímání ze zadní lavice třídy. Je to vnímání času, kterého není mnoho, zvlášť když děti kladou dotazy, je třeba si zapsat do ŽK ….Prozatím nedokážu odhadnout, kdy už se můžeme blížit ke konci hodiny a tak mě často ani nenapadlo zkontrolovat hodinky. Ještě také nemám naučené/synchronizované usměrňování dětí a zároveň vnímání co nejvíce informací od dětí, abych mohla klást otázky cílené na právě prezentujícího žáka a jeho téma. V této chvíli mi pomohla trochu jako „berlička“ paní učitelka, která třídu usměrnila. Také je to vlastní postoj, co s rukama, hlídání si vlastních reakcí, občas se mi nepovedlo to úplně uhlídat. Učitelkou jsem byla upozorněna že říkám často „jo“ (tak aby to neodkoukali a nepoužili proti mně) a já si uvědomila i vliv pražského pobytu tedy „ý “. Z první hodiny jsem odcházela s trochu zvláštní úlevou, vcelku dobrým pocitem a s komentářem, že jsem „zpocená až na zadku“ :). Na druhou hodinu jsem šla už celkem uvolněněji i hlas jsem měla níž… V závěru hodiny mi trochu vadilo, že jsem nestihla hodinu uzavřít a také dávat více zpětnou vazbu dětem+ hodnocení na jejich prezentace... tady vidím cestu kde je třeba se zlepšovat. Děti samozřejmě ve chvíli zvonění jsou jako na jehlách a mé reakce nejsou ještě pohotové, tak je usměrňovala paní učitelka místo mě. Po absolvování těchto mých prvních hodin jsem se cítila poměrně spokojeně, že jsem to zvládla. A přestože jsem byla trochu nervózní a nebylo to ještě ideální, tak mě to bavilo. Vím, na co si teď musím dávat víc pozor a mám trochu představu na čem zapracovat a jak vůbec probíhá hodina. Také jsem se cítila dost unaveně jako bych byla po nějaké zkoušce, a tak nějak to ze mě spadlo.