Zápis druhého deníku píši pár hodin po mé první odučené hodině v životě. Moje pocity před ní byly velice smíšené. Hlavně díky tomu, že 2 dny před tím jsme v semináři didaktiky probírali různé situace ze života a celkem mě to vyděsilo. Bála jsem se toho, že se zeptají na něco, na co nebudu absolutně připravená. Jasně, jsem pořád jenom člověk a ani učitel není chodící encyklopedie, ale přece jenom nejde na každou otázku odpovídat „nejsem si jistá, podívám se, příště ti řeknu“. Nebo jsem měla strach z toho, že když se jich já na něco zeptám, tak nepoznám, když jejich odpověď bude úplná blbost. V takové situaci jsem v mé konkrétní hodině byla pouze 2x a troufnu si říct, že jsem to zvládla snad obstojně. Také jsem se obávala, že budou žáci zkoušet, jak se říká, co všechno vydržím a že budou moc zlobit. Tohle všechno se mi honilo hlavou i přes to, že mě paní učitelka uklidňovala a ujišťovala, že tahle třída patřím k těm hodnějším a že by neměl být žádný větší problém. Přece jenom jsem v hlavě, někde vzadu, slyšela ten malý hlásek, který šeptal, že to bude katastrofa a jak se hodina blížila, tak nabíral na intenzitě. Nakonec jsem si tu hodinu nemohla vynachválit. Jasně, nebyla perfektní, ale bude vůbec někdy? Existuje vůbec definice perfektní hodiny? Podaří se všechno vždycky podle plánu? Asi nelze na takové otázky odpovědět kladně, ale právě v tom je asi ta magická síla učitelů – zvládnout to všechno s bravurou, i pokud to nejde podle plánu. No, abych se vrátila k mé hodině. Když se na ni podívám analyticky, tak je potřeba zapracovat na pár věcech, hlavně co se týká organizace sami sebe, trošku víc si ujasnit, jak chci k některým věcem přistoupit a vysvětlit, a taky, jak je chci na sebe navázat. No a potom teda hlavně práce s časem. Na té budu hodně muset zapracovat. Po té, co jsem vytvořila plán hodiny, tak mi přišlo, že to nebude stačit a 15 minut tam ještě s nimi budu sedět a budeme na sebe hledět. Nakonec ale času pochybělo a bylo potřeba poslední aktivitu, která se nestihla a měla se kontrolovat ještě v hodině, zadat za domácí úkol s tím, že ji zkontroluje paní učitelka v příští hodině. Celkově ale musím říct, že se mi hodina moc líbila. Děti bylo suprové, reagovali na otázky, hlásili se – nevykřikovali, věděli, chytali se toho, o čem jsem mluvila. Byli naprosto vzorní. Dokonce mě už i oslovili jako „paní učitelko“, což sice asi dává smysl, ale zvláštním způsobem mě to zahřálo u srdce. Jinak jsem i poprvé konečně navštívila hodiny anglického jazyka, kde mě příjemně překvapilo, že třídy jsou skutečně malé, většinou kolem 13 žáků, což mi přijde ideální. Také jsem velmi ráda, že škola v hodinách vede „all English policy“, z čehož jsem měla strach, že by tak být nemuselo, ale mě to přijde jako samozřejmost a nejlepší možné řešení. Zažila jsem také exkurzi s jednou šestou třídou do Pavilonu Anthropos. Podstatné je to, že jsme všichni přežili. Nikdo nemá žádnou újmu na zdraví. Druhá věc je ta, že si nejsem jistá, jestli já jako učitelka někdy budu takové exkurze praktikovat. Hned na úvod náš totiž čekal telefonát od jednoho chlapce, že nestíhá a počká nás proto na zastávce. Háček byl v tom, že paní učitelka ani nevěděla, kde tato zastávka je a rozhodně jsme přes ni jet neměli. Takže následovala série telefonátů, ale nakonec se vše vyřešilo. I paní učitelka mi vysvětlila, že normálně by z toho taky měla hrůzu, ale jelikož se jednalo o sportovní třídu, kde jsou žáci trošku více samostatní, tak neměla až tak velké obavy. Stejně mě to ale vyděsilo, protože tohle jsou přesně ty stresové situace, které neumím řešit rychle a efektivně na místě. Jak si ti učitelé troufnou někam jít s celým houfem dětí a necítí se absolutně bezmocně a panicky už před tím, než se vůbec vyrazí? Každopádně ale doufám, že se takové věci naučím s praxí a taky snad věkem. Zatím ale bude potřeba získávat hlavně různé zkušenosti, abych mohla být připravena na co nejvíce možných situací. Po tomto týdnu praxe se cítím lehce povznesena. Jsem ráda, že má první hodina mě neodradila a i mě bavila. Doufám teda, že dneska se mi bude spát lehce, hlavně po pár nocích, kdy mě při usínání budily různé nápady, co žákům říct, jaké jiné cvičení nachystat, apod., a já tedy pokaždé vstávala, abych si šla všechno zapsat. (9. 11. 2018) Právě jsme odučila druhou dějepisnou hodinu a musím říct, že bylo poznat, jak již věděli, co můžou čekat a byli více uvolnění a, jak se říká, „otrkaní“. Nebyla to vůbec špatná hodina, ale bylo potřeba je více usměrňovat. Také to byla první hodina, kde jsem neměla nachystaný pouze výklad, ale také nějakou jinou aktivitu - BINGO!. I přes to, že aktivita jako taková měla, dle mého názoru, úspěch, tak musím přiznat, že správně odhadnout čas bude v začátcích skutečně oříšek. Nebyla jsem úplně mimo, ale přece jenom by to úpravy chtělo. Byla jsem velmi potěšena, když mi paní provázející učitelka řekla, že se jí líbila časová osa, kterou jsem se žáky vytvořila, že je opravdu potřeba, aby si uvědomovali souvislosti, protože to jim často chybí. Co se týká angličtiny, tak tam mám po několika hodinách observace velký strach, že nebudu umět jazyk zjednodušit na tolik, aby byl přístupný pro žáky. Přece jenom je to základní škola a tam nemůžu přijít s klasickou angličtinou. Samozřejmě žáci asi hodně rozumí, ale i tak se toho budu velmi obávat. Každopádně s výukou na angličtině začínám příští týden a zatím mám velmi smíšené a nejisté pocity. Přece jenom angličtina je něco úplně jiného než dějepis, a i přes to, že před žáky jsem již ve třídě stála, tady jich je navíc pouze polovina, tak pořád je to na angličtině poprvé. Musím tak jenom doufat, že mě nezklame mozek a nebudu si při mluvení a vysvětlování připadat jako někdo, kdo se tu angličtinu takto učí s nimi.