Praxe na sportovní základní škole? Proč ne, vždyť moje základní škola byla taky sportovní, tak co by mě mohlo překvapit. Když jsem nastoupila na praxi, už paní učitelky v kabinetu mě obzvlášť na 8. C připravovali, že je to snad nejhorší třída ve škole, 30 chlapců a jen 2 holky. Z občanské výchovy měli pana učitele, který mimo jiné učil i tělocvik a dělal trenéra. Říkala jsem si, že to snad nebude tak hrozné, že si přece takový pan učitel umí s touto třídou poradit. Opak byl pravdou. První hodinu, co jsem do třídy vstoupila, chlapci pozornost věnovali spíše mě, než probranému učivu. ,,Paní učitelko, sedněte si vedle mě, já tady mám volno.“ asi tři chlapci se přihlásili, když jsem si vybírala místo, kam se posadím. ,,Paní učitelko a máte facebook? Jste to vy? A paní učitelko, budete nás mít i z hudební výchovy? Paní učitelko, vy se jmenujete Ivana?“ Paní učitelko a sledujete fotbal?“ Ano, i takový zájem jsem od chlapců tak trochu očekávala, v kabinetě mě na to také paní učitelky připravovali. Přece jenom poslouchat nějakého učitele, který je neustále napomínal, není nic moc zábavného. Tohle byla ta zábavnější část hodiny, kterou jsem si říkala, že bych mohla zvládnout. Během hodiny jsem pozorovala chování celé třídy i chování pana učitele. A v tom okamžiku jsem se zalekla a řekla si, jestli JÁ opravdu tuhle třídu zvládnu? Pan učitel nebyl mezi třídou moc oblíbený. Snad ani na jeden moment se mu nepodařilo třídu srovnat. Chlapci pořád vykřikovali, schválně čekali, kdy pan učitel udělá nějakou chybu, aby ho mohli opravit, neustále s ním diskutovali a nedávali pozor. Napomínal je, aby pořád nemluvili a psali a v ten moment si stoupl jeden žák a řekl: ,,A jak jako můžeme psát, když nám do toho pořád kecáte? (slovo kecáte myslel to, že jim učitel vysvětluje látku). Nebo při dalším napomenutí učitele si stoupl další žák a řekl: ,,To je můj názor a já ho můžu projevit.“ Pan učitel jim několikrát vyhrožoval, že jestli se neuklidní, že je ze třídy vyhodí nebo jim dá poznámku. Ale to taky na žáky neplatilo. V jednu chvíli jsem si všimla, že pan učitel učivo vlastně vysvětluje jen mně, nikdo jiný ho totiž neposlouchal. Taky to s nimi zkoušel v dobrém. Pokoušel na ně nekřičet a říkat všechno v klidu, jenže to snad bylo ještě horší. Říkala jsem si, kde je ta chyba, že ani ,,chlap“ jako učitel je nedokáže srovnat, natož nějaká paní učitelka. Když jsem přišla domů, nedalo mi to a přemýšlela jsem, jak tohle zvládnu. Napadla mě možnost, že bych navrhla panu učiteli, že bychom si hodinu vzali napůl spolu, abych mu ,,snad“ trochu pomohla chlapce uklidnit. Tento nápad by mě asi jen tak ale nenapadl, kdyby mě tak chlapci během hodiny pořád nepozorovali. Proto jsem využila v závěru hodiny této situace a pokoušela se je uklidnit já, i když jsem jen seděla a poslouchala. A překvapivě se na mě snažili udělat dojem a někteří mě opravdu poslechli. J