Tak učím, no. V něčem se zlepšuju, v něčem jsem pokornější. Jak přišlo jaro, vedle absurdního množství povinností mě navštívila ještě jarní únava/deziluze a tak přemýšlím, jestli mi všechno to drbání se se studiem stojí za to. Práce s lidmi je totiž vysilující a když mě učení baví, nutnost reflexe a komunikace s PU a veškerá související administrativa mě zbavují chuti chodit do školy. Kdyby se mi něco dost podobnýho nestalo loni v Chorvatsku, asi by mě to překvapilo víc, takhle vím, že jsou to věci, co mám v hlavě a bez veselých pilulí by to bylo mnohem horší (zdravím své minulé já, které se jich snažilo zbavit). I tak to ale ovlivnilo kvalitu mých příprav i moji vnitřní motivaci (tu teda víc). Každopádně. Jestli bych měla (a snažím se) a něčem zapracovat, je to předávání instrukcí. Jakkoliv mně můžou připadat snadné a jasné, průměrný žák je ne vždycky pochopí. Upozorňovala mne na to i PU, tak snad se zlepšuju. Už jen to, že nad tím reálně přemýšlím v konkrétních, nikoliv abstraktních rovinách, je krok správným směrem. V čem jsem nijak větší krok neudělala, i když jsem chtěla, je diferenciace úloh podle nadání žáka. Jednak je to tím, že jsem do značné míry učila jazyk, kde jsem se trefila zrovna do těch kompetencí, který potřebujou buď všichni, nebo nikdo (ne, dodneška si nejsem jistá v určování druhů zájmen a kvalitu mého studia to neovlivňuje, děkuji za optání), jednak tím, že když jsem zkusila diferencovat náročnost textu do čtenářské dílny, měla jsem tam chlapce, co základní text četl tak pomalu a tak dlouho, že i ti „pomalejší“ stejně stihli všechno. Poučení z krizového vývoje: některé děti čtou ale opravdu pomalu. Co mě ještě na dílnách zarazilo, je, jak málo jsou děcka schopny odvodit význam slova z kontextu. Nemít na tomhle konceptu založenou diplomku z druhýho studia, překvapilo by mě to míň, ale když jsem empiricky ověřila, že význam z kontextu do velké míry dovoditelný je, mělo by to tak fungovat i u dětí. A není to tím, že jsou malí. Osmáci na tom byli dost podobně. Text sice obsahoval archaismy, ale ne v takové míře, aby mi celá třída plakala, že to nepochopili. A jak tak nad tím přemýšlím, občas přemýšlím, jestli má smysl, abych se s tím peďákem drbala, když bych si mohla vystačit s učením na vysoký, kde bych upokojila svého vnitřního učitele a nemusela řešit, jestli někdo vykřikuje a nehlásí se, a kdo se s kým nesnáší. Na třetí stranu, dneska se mi podařilo zkrotit osmáky a aspoň část z nich přimět k práci a dokonce i k tomu, aby se hlásili, jak mají. Aspoň teda většinou. Takže tomu asi dám šanci. Když jsem se dostala tak daleko, že dokážu učit syntax, kterou jsem pochopila až na vysoký, asi mám vážně potenciál.