Hodně jsem přemýšlela o tom, jakou situaci rozebrat ve svém druhém reflektivním deníku. Nakonec jsem se rozhodla popsat jeden můj problém s žákem - pro účely tohoto deníku ho pojmenuji Honzík. Honzík trpí DiGeorgovým syndromem – jedná se o syndrom, který zahrnuje například vady srdce, různé abnormality obličeje, mezi které patří také rozštěp patra a s ním související poruchy řeči. U hodně případů se také objevuje mentální postižení. U Honzíka nebylo lehké mentální postižení potvrzeno, řadí se ale mezi tzv. hraniční žáky. Přes všechna tato „omezení“ byl nakonec překvapivě největším problémem fakt, že se Honzík v hodinách neustále uráží. V jedné vyučovací hodině se klidně taková situace opakuje 5 krát až 8 krát a Honzík úplně odmítá pracovat. Jeden den na praxi ke mně ráno přišel a byl celý nadšený, pozitivní a říkal mi, jak se strašně těšil do školy. Zajímalo ho, co všechno budeme ten den dělat atd. To mě povzbudilo a říkala jsem si, že ten den to bude třeba lepší a nebudu s ním mít v hodině tolik starostí, aby spolupracoval. Bohužel jsem se mýlila a hodiny probíhaly jako obvykle. K tomu, aby se Honzík naštval stačí vždycky jenom opravdu malá věc. Například když je vyvolaný, přemýšlí co odpovědět a ostatní se jenom hlásí a čekají na vyvolání. Jeho ale jenom to, že se ostatní hlásí a jakoby se mu snaží vzít slovo (i když jsou potichu) dokáže natolik vytočit, že přestane mluvit a dál nespolupracuje. Bylo pro mě hodně stresující nevědět si rady s tím, jak ho přimět k práci. Věnovala jsem se tomu, aby se s námi bavil a zapojoval se do výuky až jsem se přistihla, že se mu vlastně věnuji více než ostatním dětem. V tu chvíli jsem si uvědomila, že takhle je to asi špatně. Snažila jsem se to vyřešit různými způsoby, jako například objetím a ujištěním, že spolužáci to nemyslí nijak zle a nic se neděje. Ale taky přísnějším způsobem, kdy jsem na něj zvýšila hlas a snažila se mu vysvětlit, že se opravdu musí zapojit do výuky. Nebo jsem ho prostě jen měla nechat být? V tom případě by ale většinu dne skoro nepracoval. Upřímně jsem nevěděla co s tím. Je to moje chyba, že ho nedokážu „zpracovat“ a přimět ho k tomu, aby pracoval? I když jsem v předchozím reflektivním deníku zmiňovala, že je ve třídě jen 8 žáčků a tím pádem se můžu všem naplno věnovat, když máte takový „rušivý element“ ve třídě a do toho ostatní žáci vyžadují vaši pozornost, často jsem se cítila stejně bezradně jako ve třídě se 30 žáky najednou. Jak by se můj problém dal třeba trošku zlepšit? Možná by bylo fajn ostatní žáky v nepřítomnosti Honzíka upozorňovat na to, že je prostě více citlivější a tudíž by se měli snažit být k němu shovívavější a například se mu nesmát, když řekne něco špatně (i když v normální situaci by se tomu ostatní prostě zasmáli a šlo by se dál). Další možné řešení této situace mě bohužel nenapadlo.