Už mám za sebou pár týdnů praxe a tím i plno nových poznatků a změn. Od druhého týdne vedu výuku ve většině předmětů sám a kromě pracovních dílen jsem na ostatních hodinách přítomen pouze já sám. Kromě praxe moji samotné aprobace se mi naskytla i příležitost vyzkoušet si, jaké to je být asistentem pedagoga na prvním stupni, konkrétně v první třídě, kde vypomáhám tělěsně postiženému chlapci. Sám jsem poznal, že učení na prvním stupni by nebylo nic pro mě a vesměs se mi nejraději učí v devátých třídách. Nižší ročníky jsou pro mě „děti“ a sám nevím, jestli je pro mě obtížnější se věnovat těmto studentům pouze z hlediska věku či samotného učiva. Ačkoliv jsem o 10 let starší, než současní deváťáci, tak mi jsou z hlediska všeho nejvíce blízcí. Učitelé na ZŠ si zejména na tuhle třídu nejvíce stěžují, jak je nejobtížnější tam vůbec něco naučit, ale já paradoxně je mám nejraději. Cítím se možná ještě býti více studentem, jak samotným pedagogem, takže s nimi na hodinách soucítím a osobně si vzpomínám na svoje léta strávená v lavici během toho posledního základního ročníku. Když jsem se o tomto tématu bavil se svoji vedoucí učitelkou, tak mi jen potvrdila, že v době jejíh začátků se cítila naprosto stejně. Být součástí praxe v učitelském sboru, kde průměrný věk celého kantorstva se blíží více k tomu důchodovému a vedle toho žáci základní školy. A v takový moment tam přijdu já a musím se orientovat na některou stranu, ze které to budu vnímat. Není to tak, že bych si se staršími učiteli neměl co říct, ba naopak. Zrovna včera jsem po vyučování téměř hodinu a půl vykládal v kabinetu s mojí vedoucí učitelkou OV, kterou jsem v prvním deníku trošku neuznával vzhledem k její výuce a chladnosti. Uběhne pár týdnů a já naprosto změním názor, protože jsem poznal pravý opak a vlastně tato paní učitelka je někdo, s kým mám spoustu totožných názorů nejen ve vztahu ke školství, ale i v naprosto běžných věcech našeho života. Na pár příkladech jsem navíc i poznal její soucítění se samotnými žáky a rozhodně teď mohu říct, že jsem se při svém prvním pohledu a zkušenosti s ní fatálně spletl, a proto nikdy nesmíme odsoudit člověka během prvního kontaktu s ním. Ona sama chápe moje pocity, že se furt cítím blíže k těm žákům devátých tříd. Stále se považuji spíše za studenta než učitele, ale to je problém praxe samotné. Ten zásadní moment, kdy to tak přestanu vnímat, je otázkou neustálé praxe a vlastně něco takového překonám až v té době, kdy budu právoplatný učitel, pro nějž to bude povoláním. I přesto jsem si ale potvrdil nebo spíš bych to nazval, že jsem se v té praxi zcela našel, že povolání učitele je něco, co by představovalo náplň mého života. Baví mě to! Baví mě ta práce s žáky, kdy jim mohu předávat různé poznatky, vědomosti, zkušenosti, povídat si s nimi a podílet se na jejich vývoji. Jako svoji hlavní přednost beru zejména to, že jsem muž. Už jen ohledně toho, jak mě žáci vnímají a berou oproti ženským kolegyním je celkem znát. Určitě jsou ženy lepší v některých kategoriích učiva a výuky, ale chlap je něco, co na školách chybí. Ať už jde o autoritu jako takovou nebo jen příklad vzoru. Například už jen z hlediska vyučování dílen na ZŠ. Pro mě osobně je třeba daleko motivující, když takový předmět bude mít na starost muž a nikoliv žen. Možná, že to pro někoho může znít trošku sobeckým dojmem, ale vůbec nejsem tím, kdo by nějakým způsobem neuznával ženy nebo se je snažil nějakým způsobem zaškatulkovat, to vůbec ne. Jen si myslím, že něco je lepšího pro muže a něco jiného zase pro ženu. A na školství to jde vidět o to víc, když zde je značná převaha žen oproti mužům, což je způsobeno zejména tou finanční stránkou. A to je největší škoda.