V průběhu praxe se snažím dávat pozor na práci s hlasem a tichem. Stále je pro mě problém dostatečně dlouho čekat na odpověď. Popřípadě se mi stává, že se snažím pracovat rychle, abych látku stihla a nedávám dětem tolik prostoru. Vnímám to jako chybu a chci si na to dávat pozor. Chtěla bych totiž, aby více pracovaly děti samy, i za předpokladu, že toho tolik nestihneme. Také si občas odpovím sama a dětem to nalinkuju. Důležité je pro mě zjištění, že mám učit raději pomalu. Spěch a kvantita je kontraproduktivní. Také mám občas problém s tišením dětí. Ještě jsem si nenašla nějaké gesto nebo zvuk, který by mi vyhovoval a upoutal pozornost. Také se musím naučit dostatečně dlouho počkat po daném pokynu „poslouchejte mě prosím“. Mám radost z malých věcí. Snažím se děti v hodinách něco naučit a soustředím se na zajímavé a podstatné věci, ne na velké a složité. Někdy mi to úplně nejde, ale i tím se učím. Bála jsem se, že mi učení vůbec nepůjde a budu úplně bezradná. Ovšem přišla jsem na to, že to nesmím vzdát a učit se. Učit se dětem naslouchat, být trpělivá a připravená na nové věci. Také jsem se naučila, že nikdy nic není tak, jak to chci a má být. Takže se snažím vycházet s tím co mám a nenechat se rozhodit. Někdy se mi stane, že učivo vysvětlím úplně špatně. Děti vůbec neví, co jsem tím myslela. Jelikož jsem to popisovala moc složitě a odborně. Tak jsem se vzniklou situací nenechala rozhodit a zkusila jsem něco jiného. No a zabralo to. Děti to pochopily a začaly pracovat. Důležité je nebát se to zkoušet a nevěšet hlavu, když to nevyjde. Prostě to někdy jde a někdy ne. Děti se učí a s nimi i já.