Moje druhá reflexe je z mé druhé hodiny, kterou jsem učila. Je pátek a já učím 8. A přírodopis, kde probíráme řád šelmy. Je to ten den moje v pořadí druhá hodina, kde přebírám roli paní učitelky. Sedím v kabinetu a poslouchám rozhovor dvou učitelů, kteří vtipkují o svých žácích. Přemýšlím nad tím, jestli to není divné, že jsem trošku nervózní před svojí druhou hodinou, kterou budu učit, když ta moje „první“ před chvilkou úspěšně skončila, paní učitelka mne samozřejmě upozornila na pár věcí, ale v celkovém shrnutí to bylo prý opravdu dobré. Tak proč mám tak zrychlený tep? Myslela jsem si, že po první hodině, kde jsem ani nervózní nebyla, nebudu nervózní už vůbec, a akorát mne to tak začne bavit. No, spletla jsem se. Ano, bavit mne to začalo, opravdu jsem si některé okamžiky před tabulí užívala, ale vůbec netuším, proč mne najednou popadl tak podivný pocit a začala se mi třást trošku brada. Do třídy jsem vstupovala s paní učitelkou, na začátku hodiny měla žačka prezentaci na opakování z minulé hodiny. Mělo to být krátké, ale najednou jsem zjišťovala, že už mluví deset minut. Myslím si, že to bylo opravdu dlouhé, a ještě k tomu tam žačka všem vykládala trošku zmateně o tom, proč se králík se zajícem nemůže křížit. Vím, že je to díky tomu, že mají jiný počet chromozomů, ale holčička se do toho zapletla tak, že která bije nevěděla ani třída, ale ani ona. Přerušovat jsem ji určitě nechtěla, protože byla na referátu domluvena s paní učitelkou. Do svého výkladu jsem vstupovala s tím, že všechno, co jsem chtěla probrat, probrat nestihneme. Vůbec mi to ale nezjednodušovali žáci. V první hodině jsem se cítila hrozně dobře, protože všichni poslouchali, sledovali a zapisovali si do sešitů. Teď? Permanentně tři ruky nahoře. A když jsem se rozhodla, že někoho vyvolám, co že nám to chce tedy sdělit, se z žáka ozvalo: „Paní učitelko, já se o tohle téma zajímám, a…“ A to mi stačilo. Moje noční můra byla vyslyšena, veškeré moje obavy náhle teď probíhaly, a věděla jsem, že přesně tady tím okamžikem večer pobavím všechny kámošky, se kterými máme sraz. Tak jak jsem čekala, žák se zajímal o vlčí smečky, a vysvětlil, jak přesně probíhají vlčí rvačky. Dokončil větu a čekal, až mu na to něco odpovím. Vlastně celá třída čekala, co řeknu. A já? Já jsem taky čekala, co na to řeknu. Myslím, že můj „zásek“ byl tak na vteřinu, ale v mé hlavě to bylo tak půl století. „Ano, je to přesně takto, moc zajímavý poznatek, Aleši.“ Ufff.