Za posledních pár týdnů jsem si během hodin náslechů všiml několika věcí, které jsem během prvních hodin nevnímal. Nejvýznamnější z nich je asi fakt, že každý učitel má svůj specifický styl učení. Nemluvím zatím o sobě, mnou vedené hodiny a tandemy zatím úspěšně odkládám na druhou půli listopadu kdy snad už získám větší míru sebevědomí ve školním prostředí – alespoň zatím bych řekl, že to vychází a držím si svůj optimismus a zájem vést vlastní hodiny, něco, co jsem nečekal po horrorových příbězích kolegů a absolventů. Za tyto poslední týdny si také konečně uvědomuji, jaké jsem měl štěstí při výběru školy, a především provázejícího učitele. Tedy alespoň jednoho ze dvou. Zatímco provázející paní učitelka na dějepis mě příjemně překvapila a nečekaně vzbudila můj zájem o profesi učitele to stejné nemohu říct o paní učitelce v občanské výchově. Hlavní rozdíl mezi oběma učitelkami je právě v jejich stylu učení a způsobu jakým ovládají třídu. Slova, která mě napadají v souvislosti s hodinami paní učitelky v občanské výchově jsou vyčerpání a těžkopádnost, alespoň tak na mě působí v retrospektivě. Paní učitelka je v každé hodině nucena opakovaně napomínat žáky, zvyšovat hlas někdy i křičet, aby získala kontrolu nad třídou. Její hodiny postrádají zajímavé aktivity a činnosti, nakonec pak většinou jde o práci s učebnicí nebo pracovním listem a výklad s prezentací. Samotné aktivity nicméně nevidím jako problém, jde hlavně o ono klima. Vůbec si nedokážu představit, že bych měl tímto způsobem v dlouhodobém čase pracovat a myslím si, že hned po pár týdnech bych vyhořel – jenom únava hlasu po několika takovýchto hodinách musí být nesmírná. Pakliže by oba moji provázející učitelé měli učit tímto způsobem nevím, zdali bych si svůj zájem o profesi udržel vzhledem k mojí původní nejistotě (zdali se na profesi charakterově hodím). Tam kde hodiny občanské výchovy působí únavně a vyčerpaně jsou hodiny dějepisu nabité energií. Paní učitelce se vždy, a to i u žáků kteří ji víceméně neznají (šesťáci kteří musí mít jmenovky) daří získat a udržet pozornost. Paní učitelka nemusí křičet nebo napomínat žáky (za celou dobu jsem ji snad viděl jednou napomenout žáka který vyrušoval, a to jen oslovením jménem a přísným pohledem) ani se s nimi přetahovat o pozornost, jako by jí to šlo samo. Způsob, jakým se jí daří vytvářet tuto atmosféru je pro mě dosud stále záhadou, ale je to rozhodně ten způsob, jak bych sám chtěl vést hodiny. V téhle souvislosti bude určitě také zajímavé porovnání mnou vedených hodin během této praxe – v dějepise kde budu moci těžit z přítomnosti paní učitelky a v občanské výchově kde mám pocit, že se s žáky budu muset „poprat“ sám. Sám jsem si také vymezil za hlavní cíl během této praxe zjistit co všechno paní učitelka dělá pro vytváření takovéto atmosféry. Musím říct, že zatímco na odučení hodin dějepisu se těším a před samostatnými hodinami plánuji zkusit pár desítek hodin tandemové výuky, hodiny občanské výchovy vnímám jako něco, co musím absolvovat jen pro uznání praxe (tomu jsem také přizpůsobil i své náslechy kdy absolvuji asi 13 hodin dějepisu ku jedné hodině občanské výchovy za týden). Poslední zajímavost, kterou bych rád zmínil a která mě pozitivně překvapila je Daltonský plán, který škola využívá. Žáci na každý týden dostávají harmonogram činností ve všech předmětech, studenti rodiče i učitelé tak přesně vědí co kdy budou žáci probírat, kdy budou psát písemnou práci i které stránky v učebnici se mají žáci naučit, aby byli připraveni. Harmonogram samotný určitě přidává učitelům extra práci, ale přínos organizovanosti a přehlednosti tento problém myslím si určitě převáží. Také je to svým způsobem pomůcka k sebereflexi žáků, kteří musí vyplněný harmonogram odevzdat s vyplněnou reflexí na každou hodinu. A určitě také pomáhá naučit žáky projevovat se (což je věc na kterou na této škole klade učitelský sbor velký důraz). Nakonec pak je to také prostor pro rodiče kde se mohou vyjádřit ke každému školnímu týdnu.