Škola, kterou jsem si tento semestr zvolila na praxi je velmi odlišná od běžných škol. Jedná se o jazykovou školu a zaměřuje se především na individuální kurzy angličtiny, a to jak pro děti, tak pro dospělé. Setkávám se také s menšími skupinkami dětí, či dospělých, s běžnou školou se však styl výuky nedá srovnat. Děti i dospělí do této školy často přicházejí proto, že běžné kurzy a školní lekce jim nevyhovují tempem, naplní či výběrem činností. Kromě individuálního přístupu si studenti cení také hodin zaměřených především na komunikaci. I když jsem se zúčastnila několika náslechů nebylo jich mnoho předtím, než jsem si vše vyzkoušela na vlastní kůži a odučila první hodiny. Prvním hodinám předcházela důkladná příprava, neboť jsem nevěděla téměř nic o studentech, které jsem měla učit. Díky radám provázející učitelky však nakonec vše dobře dopadlo. Nejhorší pro mě bylo překonat nervozitu z neznámých lidí/studentů. Vidím však na sobě pokroky, jak se téměř denně setkávám s novými lidmi je pro mne jednodušší navázat konverzaci a vytvořit příjemnou atmosféru i pro studenta, který často přichází s podobnými pocity jako jsem zažívala nedávno já. S čím se setkávám poměrně často na prvních setkání se studenty je jejich zklamání z výuky jazyka ve škole. Jelikož narážím i na studenty, kteří absolvovali školní docházku před mnoha lety není se nejspíše čemu divit. Nejsou to však pouze oni, kdo mají negativní pocity a zkušenosti ze školy. Mám teď možnost více si povídat s dětmi ve věku od 8 do 14 let, tedy ve věku povinné školní docházky, a i ty které mají k angličtině kladný vztah, například z domu či kvůli hrám a videům, nejsou moc nadšeny hodinami angličtiny ve škole. Poměrně často slyším, že učebnice je nudná, úkoly jsou otrava a „paní učitelka…“ – je moc pomalá, rychlá, nevěnuje pozornost všem, mluví moc potichu, moc křičí, píše na tabuli moc nebo moc málo, špatným písmem a spousty dalších stížností od dětí, proč se vlastně nemůžou učit. Často se mi pak přemítají v hlavě pocity, zda to tak opravdu je nebo jen mají děti nastavené, že se neučí oni, ale paní učitelka je ten, kdo je vše naučí a oni to budou vědět. Spousta mých starších studentů jsou dospělí s dětmi, tedy rodiče a často zmiňují i svůj pohled na věc, který je velmi podobný tomu dětí. Rodiče zkrátka věří dětem vše, co se událo ve škole nebo jim možná sami doma předávají své názory. Byla jsem párkrát i svědkem rozhovorů mezi rodiči i dětmi (při výuce u nich doma), kdy zaznělo z úst rodičů například „paní učitelka je blbá“. Moc mě to zamrzelo za paní učitelku, protože nevěřím, že by to byla zcela pravda. Bojím se však, že mnoho rodičů to tak vnímá, protože jejich děti nemají znalosti na úrovni, kterou by si oni představovali. Takoví rodiče už se ovšem neuvědomují, že dítěti musí věnovat čas i oni doma a zkontrolovat, jestli má dítě hotové úkoly často nestačí. Na individuálních lekcích právě sleduji to, že některé děti ze začátku nejsou zvyklé na tolik pozornosti a neví, jak reagovat, mladší děti si často rychle zvyknou a mou pozornost si užívají, dělí se se mnou i o své pocity mimo předmět a na hodiny se těší, protože se jim někdo hodinu v kuse věnuje a zajímá se o ně. Neberu tuto praxi jen jako praxi ve výuce jazyka, ale ve výuce obecně a poskytuje mi opravdu hodně materiálu pro sebereflexi i pro reflexi mého učení. Všimla jsem si, že někdy nezáleží, zda se jedná o dítě nebo o dospělého, všem je občas příjemné, když si můžou povyprávět, ulevit od starostí a možná je to pro ně natolik příjemné, že to, že se u toho ještě učí cizí jazyk už je spíše jen vedlejší cíl. Své hodiny se snažím zaměřit, co nejvíce komunikativně na úrovni jazykové znalosti studenta, nepoužívám učebnice (občas ofotím stránku, pokud je potřeba) a snažím se v hodinách cítit sama příjemně. Uvědomuji si teď naprosto značné rozdíly mezi klasickou základní školou a pocity jaké jsem měla při učení tam a jaké mám při učení zde. A jsem za tuto zkušenost nesmírně ráda.