Mám za sebou více než 14 dní praxe a zatím jsem nadšená. Mrzí mě, že místo těch teoretických předmětů, není praxe ještě víc. Protože při zaměření se právě na tu specku, tak teprve až tady si člověk dokáže pořádně představit, jak se všechny poruchy projevují. Od praxe ze speciální pedagogiky jsem očekávala hodně a moje očekávání se naplnila. Už první den mě přivítala velmi milá a mladá speciální pedagožka, která mi ihned nabídla tykání. Prvně mě zarazilo, že nebudeme pracovat s celou třídou, ale jen s malými skupinkami po 2 - 4 lidech. Předmět se jmenoval Speciálně pedagogická péče. Učitelka mě ihned zaúkolovala, což bylo super. Jen někde poslouchat a koukat, co dělají, mě moc nebaví. Dostala jsem za úkol vyplnit s dívkou s dyslexií a dysortografií pracovní list na vyjmenovaná slova. Říkám si v duchu: ,,Panebože, doufám, že si ty i/y všechny pamatuju.“ Práce s ní se mi velmi líbila, byla to dívka ze 4. třídy. Ráda pracuji s mladšími dětmi. Naštěstí jsem všechna i/y (doufám) věděla. Nejvíc mě zatím potěšilo, že mi učitelka dala domů prostudovat test, který testuje děti v 1. třídě na riziko vzniku poruch čtení a psaní. Následující týden jsme šly testovat děti na 1. stupeň. Učitelka si do prázdné třídy volala děti po jednom a já jsem ji poslouchala a říkala si, že někdy by ty úkoly šly vysvětlit lépe, než způsobem, kterým to dělá. A pak to přišlo: navrhla mi, abych otestovala následující dítě sama. Říkám: „Vážně můžu?“ A ona: „ Ano, sice bys to bez kurzu správně dělat neměla, ale je to praxe a je dobré si vyzkoušet věci, ke kterým se ve škole nedostaneš.“ Pomyslela jsem si, že snad lepší provázející učitelku mít nemůžu, protože to by mi určitě každý nedovolil. Testování mě opravdu bavilo, snažila jsem se dětem vše vysvětlit po svém, a jak jsem už zmínila, mám malé děti velmi ráda, a tak se mi s nimi výborně pracovalo. Stihla jsem sice otestovat jen dva žáky, ale byla to obrovská zkušenost. Učitelka mě za testování pochválila, což mě potěšilo a řekla jsem si, že si kurz určitě udělám. Z praxe z německého jazyka mám za sebou už dvě hodiny vlastní výuky a několik hospitací. První hospitace ve výuce byla v 8. třídě a tato hospitace mě přesvědčila o tom, že na druhém stupni určitě nikdy pracovat nebudu. S dětmi v 8. a 9. ročníku je to fakt jak na houpačce, jednou chtějí dávat pozor a pracují pozorně, jednou nechtějí a nikdo s nimi nic neudělá, i když se učitelka snaží sebevíc. Řekla jsem si, že výuku zkusím prvně v 7. třídě. Podle mě nejsou tito žáci ještě tolik v pubertě a některé jsou ještě opravdu „malými“ dětmi. Prvních 5 minut se mi neskutečně třásl hlas. Říkám si: „Michalo přestaň, nesmějí se ti, jsou hodní, program pro ně máš dobrej, tak dělej!“ Tak jsem se vydýchala a začala. Celou hodinu jsem si doma pečlivě připravila. Potěšilo mě, že žáci mě brali jako jejich učitelku a ne jen jako mladou holku na praxi. Vlastní výuka mě docela nadchla, protože se mi podařilo u 16 žáků udržet 45 minut pozornost... a to opravdu není lehké. A tak jsem si následující hodinu s touto třídou zamluvila zase pro sebe.