Svoji pedagogickou praxi jsem začala vykonávat na základní škole Masarova 11, v Líšni, v Brně, kterou jsem navštěvovala sama jako žákyně. Kromě momentální praxe zde vedu již čtvrtým rokem volnočasové aktivity, kroužky, jako například keramiku, korálkování, či angličtinu hrou. Vyučující, u které praxi vykonávám, si stále pamatuji z let, kdy ještě ona učila mě jako žačku a také z pedagogických praxí na bakalářském studiu. Je velmi sympatická, mladá a pamatuji si, že byla mezi dětmi vždy oblíbená. Svoji praxi na magisterském studiu jsem započala náslechy. Seděla jsem v poslední lavici a pouze pozorovala, jak paní učitelka učí, jak komunikuje s žáky a ti, jakou s ní mají interakci. Velkým překvapením pro mě bylo, že žáci na mě nijak nereagovali. Moje první náslechová hodina se odehrávala v 8.B. Paní učitelka mě nepředstavila, začala hodinu jako bych tam nebyla. Nikdo se nezeptal, kdo jsem, neprohlíželi si mě, nešeptali si mezi sebou, nestyděli se. Jednoduše žádná reakce. Pamatuji si, že když k nám, v mých studentských letech, někdo přišel do hodiny, tak jsme se styděli nebo se snažili být vzorní před tím konkrétním člověkem. Ale v této třídě, ani v žádné jiné, jsem nepozorovala žádnou odezvu. Nicméně, když jsem procházela třídou, pomáhala žákům se cvičeními, když paní učitelka někoho zrovna zkoušela, nebo když jsem kontrolovala, jak pracují, tak spolupracovali. Řekla bych, že dokonce byli rádi, že jsem jim pomohla. Když se později procházely výsledky, tak ti „slabší“ žáci, kterým jsem pomohla a skontrovala jim jejich cvičení, se hlásili, protože si byli svoji odpovědí jistí a chtěli být vyvolaní. Uvidíme, jak se to bude dále ve třídách vyvíjet. Mám za sebou zatím jen první čtyři hodiny, takže svůj názor si teprve utvářím. Tuto základní školu i pedagogy, kteří zde vyučující, si pamatuji velmi dobře. Jsem zvědavá, jaké to bude pozorovat vše z jiného úhlu pohledu, jako budoucí pedagog.