Je všeobecně uznávanou pravdou, že jdu-li na praxi, je jedno, jestli se k provázejícímu učiteli hlásím naprosto náhodně, nebo jestli se záměrně snažím dostat se ke konktétní osobě, vždycky skončím u třídní šestého ročníku. Toliko k snadné diverzifikaci náslechů. Aby ale realita nebyla tak nudná, šla jsem hospitovat i k druhé češtinářce a na několik hodin angličtiny. První týden praxí (de facto, ne de iure) na Husovce probíhal English Week , takže češtiny zejména v osmém ročníku, který taky učí moje provázející učitelka (dál PU), bylo pomáhu (tj. žádná). Na druhou stranu jsem měla příležitost navštívit několik hodin angličtiny, a to i takovou, která probíhala s rodilým mluvčím, a to bez zprostředkovacího jazyka (7. ročník). Že tuhle hodinu vedl můj romantický protějšek ukazuje, že mám přesvědčovací schopnosti nutné k práci s lidmi, jelikož řečený mne na náslechu mít původně nechtěl až kategoricky odmítal. Než postoupím dál a k tomu, jak a co jsem učila, poznámka k mým návštěvám na hodině angličtiny. Vzhledem k tomu, že nestuduju klasickou češtinu, alébrž OMJ, považuji za poměrně podstatné být obeznámena s akvizicí cizího jazyka u žáků. Na to je náslech na hodině angličtiny, kde vyučující komunikuje téměř výhradně v angličtině, dobrým materiálem. Navíc výuka jazyka je výuka jazyka, nehledě na to, co je to za jazyk a řada metod je uplatnitelná jak ve výuce cizího, tak mateřského jazyka (a vice versa). Učit šesťáky je fajn. Jsou převážně neškodní a pokud si člověk pohlídá, aby se hlásili, není s nimi prakticky žádný problém. Dělají, co mají, a pokud ne, tak mě ignorují potichu a neostentativně. Jestli jsem se od své PU něco naučila, tak neustále vartovat mezi žáky a kontrolovat, jestli pracují, jak mají a jestli je jim jasné, co mají dělat. I když jsem to jako žák upřímně nenáviděla (zejména během písemek), v pozici učitele chápu, že má tato kontrola samé přínosy. Jelikož první část praxe jsem trávila spíš náslechy, několik poznámek a inspirací. Na začátku každé hodiny se PU ptá žáků na aktivity/projekty, které probíhaly v době před její výukou, díky čemuž jednak získává informace o aktuální náladě ve třídě, ale zároveň učí své žáky vyjadřovat se k věci. (Způsobem, jakým otázku pokládá.) Za velké pozitivum výuky češtiny na Husovce považuju čtenářské dílny. Češtinářky se aktivně snaží rozvíjet kompetence svých žáků, už od 6. třídy jim ukazují, jak pracovat s textem, čímž jednak „nutí“ žáky číst, jednak je připravují na testy, jejichž signifikantní část je založena právě na porozumění textu (Fakt, že toto „porozumění“ je občas testováno naprosto absurdním způsobem, už je jen smutná realita.) Díky náslechům jsem zjistila, jak se jednotliví žáci jmenují, což mi výrazně usnadňuje práci při vlastní výuce. Díky průběžné kontrole práce žáků (jak při hospitacích, tak při vlastní výuce), jsem si udělala lepší představu, jak ten který žák pracuje. Díky tomu vím, koho se ptát na „jednodušší“ a koho na „složitější“ otázky, abych umožnila i „méně nadaným“ žákům zažít úspěch, a zároveň stimulovala žáky nadané.