Třídy 7.A a 7.B, čtyři vyučovací hodiny V první řadě bych ráda podotkla, že tento třetí reflektivní deník jsem psala zpětně, jelikož jsem výuku vedla a nebyl zde čas na zapisování poznámek. Nicméně měla jsem potřebu si určité myšlenky zapsat. Přestože jsem třídu sama učila již o dva týdny dříve, velmi mne překvapila. Nutno říct, že to paradoxně bylo jak negativně, tak pozitivně. První z tříd byla velmi přeplněná. V předchozích hodinách pravděpodobně více žáků absentovalo, nyní byli v plném počtu a dokonce jim chyběly židle k sezení. Pro mne jako hostujícího pedagoga byla tato věc těžce řešitelná, jelikož jsem s takovou situací nepočítala. Nakonec jsem vzala židle z kabinetu. Třída byla velmi hlučná, absolutně nerespektovala můj příchod. Dokonce musel zasáhnout přítomný asistent (pro žáka s autismem), což mi bylo velmi nepříjemné. Také jeden s žáků se snažil své spolužáky uklidnit a neustále je okřikoval. Ani poté se situace nezlepšila. Situace se zlepšila až po vysvětlení zadání a následnou tvorbou – žáci si měli představit, jak tvoří lidé s tělesným postižním. Kreslili a malovali například se zavázanýma očima, nebo ústy, nohama apod. Nejdříve trochu protestovali. Hlavně dívky, pravděpodobně se styděly. Říkaly: „No my tady přece nebudeme malovat nohama!“ Ale nakonec je to všechny bavilo. S druhou třídou se mi pracovalo podstatně lépe, jelikož jich bylo asi o třetinu méně než předchozích sedmáků. Daleko lépe se soustředili na můj výklad, což pro mne bylo samozřejmě příjemnější. Velmi zainteresovaně pracovali s úkolem a dychtivě si navzájem zavazovali oči. Ve snaze, že budou alespoň chvíli mlčet, jsem jim říkala, že někteří lidé jsou dokonce němí. Ovšem toto omezení si žádný z žáků nezkusil. Do příště bych ráda vymyslela, jak si zbudovat respekt u přeplněné a hlučné třídy.