Tak jsem si konečně vyzkoušela výuku! Anglického jazyka i vedení individuální výuku v rámci speciální pedagogiky. A musím říct, že to byla paráda! Samozřejmě, že mezery a nedostatky se najdou vždy, já se ale rozhodla, že se zaměřím pro začátek na to pozitivní. Do hodiny angličtiny jsem si připravila deskovou hru na gramatický jev – budoucí čas pomocí slovesa will. Měla jsem z toho trochu strach, protože v předchozích zkušenostech se mi úplně nedařilo naladit se s žáky na stejnou vlnu a ani mé aktivity na začátky hodin nevycházely podle plánu. Hodně jsem přemýšlela, čím jsem ty žáky namotivovala. Přesto, že se jednalo o trošku „problémovější“ skupinu žáků, spolupracovali na výbornou a dokonce při aktivitě opravdu mluvili anglicky! Někomu se to může zdát jako samozřejmost, nicméně angličtináři ví, že donutit žáky, aby při aktivitě mluvili je někdy náročnější. K mému údivu jsem vlastně zjistila, že jsem nevyužila nic konkrétního. Přišla jsem do výuky přátelsky naladěná a slíbila jim deskovou hru, u které budou trochu procvičovat. Jejich zájem byl patrný hned od začátku. A zejména kluci mě překvapili svými větami a nápady. Tohle je ono, tohle je to, co vždycky člověka nakopne k tomu, aby pokračoval. Individuální výuka byla trošičku jiná. Jednak jsem byla tzv. „hozena do vody a plav“, nicméně efekt to mělo. Při zpětné vazbě jsem se mě provázející učitelka ptala, zda mám nějaké konkrétní zkušenosti s menšími dětmi (vedla jsem výuku žáka 3. třídy) a když zjistila, že ve své podstatě mám zkušenosti pouze s dětmi předškolního věku, byla trošku překvapená. Ale v dobrém slova smyslu. Věci, na kterých musím zapracovat nejsou nijak zásadní, jedná se spíše o detailnější části výuky. A hlavně jsem si vyzkoušela i své vlastní pomůcky, které jsem vyráběla. To, že jsem si koupila domů nekvalitní kolíky na prádlo je jedna věc (používali jsme kolíky k aktivitě a polovina se jich polámala, achjo), důležité bylo, že se hra líbila i žákům. Vyzkoušela jsem si hru adaptovat na rozdílný věk i poruchy a byla jsem příjemně překvapená, jak nám to šlo. Jsme opravdu s praxí spokojená. Stanové cíle praxe se mi podařilo naplnit již v předstihu, a tak je můžu rozšiřovat, věnovat dostatečnou pozornost náplni práce učitele nejen při výuce. I to, že dostávám skvělou zpětnou vazbu na obou základních školách je takové trochu štěstí. Na předchozí praxi se mi ho příliš nedostávalo. Musím se přiznat, že trošičku lituji své skepse na začátku praxí. Myslím si, ale že to tak často bývá, člověk se něčeho bojí, nebo neví, co má čekat a tak si to nevědomky sám znechucuje. Je pro mě ale přínosem, že praxe mi tentokrát opravdu víc dává než „bere“. Nicméně už se nemůžu dočkat souvislé praxe! Protože to se teprve ukáže, zda jdeme tím správný směrem.