Tento semestr navštěvuji v rámci praxe ze speciální pedagogiky Střední školu, základní školu a mateřskou školu pro zdravotně znevýhodněné v Brně. Oproti minulému semestru je to docela změna, jelikož předtím jsem navštěvovala běžnou třídu a pracovala jsem jak s žáky se specifickými poruchami učení, tak i s žáky intaktními (ve třídě bylo vždy kolem 25 žáků). Tentokrát jsem na škole, kde se setkávám s žáky, kteří už mají o něco vážnější problémy jako je zrakové postižení, autismus a těžší vady řeči. Změna je také v tom, že v této třídě je pouze 8 žáků. Přijde mi to mnohem lepší, jelikož cítím, že můžu být dětem blíže a je jednodušší rozložit mou pozornost mezi takto menší počet žáků. Co se týče věci, která mě v posledních dnech praxe zaujala, tak je to určitě to, jak se k sobě žáci ve třídě chovají. Ve třídě je jeden žák, který je nevidomý a tudíž často potřebuje pomoci například s orientací na chodbách, při přesunech do jiných tříd atd. Byla jsem moc mile překvapená, když jsem viděla, jak na něho ostatní spolužáci reagují a jak mu jsou stále nápomocni. Pokaždé k němu přiskočil jiný spolužák, chytil ho za ruku a pomáhal mu při cestě na oběd nebo při přípravě pomůcek. Také při tělocviku ho spolužáci navigovali a pomáhali mu při hře. Nikdo neopovrhoval tím, že s ním musel být ve dvojici apod. Tento zrakově postižený žák nemusel nikoho prosit o pomoc a nemusel se tak cítit, jako že pořád někoho obtěžuje. Bylo na něm vidět, že je stále veselý a velice pozitivní, na což má určitě také vliv to, jak se k němu chovají jeho spolužáci. Proč si myslím, že to takhle dobře ve třídě funguje a že se k sobě chovají žáci hezky a pomáhají si? Podle mého názoru je to tím, že mají žáci k sobě velmi blízko a vědí, že si mají pomáhat. Každý z nich se potýká s nějakým znevýhodněním či postižením, a proto nemusí tolik řešit, že je jeden je takový a druhý zase jiný. Je to určitě také tím, že jich je ve třídě méně a když nastane nějaký problém, lépe se řeší v menší okruhu lidí. Každé ráno také na začátku vyučování vytvoří s paní učitelkou kroužek, spojí ruce a říkají si hezké věci o tom, jak se k sobě chovat a jak je důležité se navzájem podporovat. Proto si myslím, že paní učitelka na tom nese velký díl úspěchu, protože opravdu věnuje dostatek času tomu, aby si žáci uvědomili, jak je potřeba být tu pro druhé lidi. Možná je tohle fungování také dané věkem, žáci jsou ve čtvrté třídě, tudíž třeba ještě tolik nevnímají rozdíly mezi sebou a tolik to neřeší. Pokud by to byla třeba třída puberťáků, vše by mohlo být jinak. Je to vždy asi hodně individuální. Je jasné, že nemůžu soudit hned po pár hodinách strávených ve škole, zda se takto k sobě žáci chovají stále, ale je milé vidět, že to může vůbec fungovat. Proto se těším na další dny strávené na škole, co přinesou a čím mě obohatí.