V druhém reflektivním deníku bych se rád ohlédnul za celým projektovým týdnem v rámci projektu BOW optikou žáků. Veskrze jsem již většinu naznačil v prvním reflektivním deníku. Dle mého názoru jsme žáky zaujali již první den. Jak jsem psal v prvním deníku, už prvními seznamovacími aktivitami. Ale nejen těmi. Každý z nás čtyř lektorů jsme sice jinou osobností, ale každý jsme jistým způsobem měli k žákům blízko. Jedním faktorem je samozřejmě věk, neboť nás nebrali jako osvědčené kantory, ale spíš jako ty, co se také učí. Druhým plusem byla naše otevřenost a upřímnost. Tou jsme docílili stejné otevřenosti od nich směrem k nám, tudíž nebyl problém s vzájemným porozuměním, pokud došlo k tomu, že někdo něco nechápal, neváhal, nebál se zeptal. Taktéž jsem popsal již v prvním deníku, že měli možnost se s námi úžeji seznámit v rámci středečního výletu do Rosic, kde jsme strávili téměř tři hodiny v místní cukrárně. Většina z žáků si popovídala s německými kolegy i s námi, ptali se na dosavadní zkušenosti, ale také na naše a jejich zkušenosti s němčinou z gymnazijních let. Mimo to jsme každý den vyžadovali od všech jedinců zpětnou vazbu. A to prostými otázkami, co se jim na daném dni líbilo, co se nelíbilo a co by případně změnili. Dá se říct, že téměř sto procent odpovědí bylo pozitivních, ačkoliv byly anonymní. Jen tu a tam se objevila poznámka „více němčiny“. Od německých lektorů se ani jiného jazyku než němčiny nedočkali a my, čeští lektoři, jsme sloužili v případě nouze jako zprostředkovatelé. Když zkrátka studenti nerozuměli, snažili jsme se nejprve opisy, pomalou němčinou věc přiblížit. V nejhorších případech jsme sáhli i k češtině, vyhnout se tomu prostě nešlo, to píši naprosto upřímně. Myslím ale, že většině to nevadilo, a naopak ocenila snahu docílit k jejich pochopení německy a teprve k následnému použití češtiny. Vůbec nejaktivnějším dnem ze strany žactva byl ten poslední, jak jsem již v prvním deníku popsal. Aktivita každého studenta ve třídě byla na 100 %, sami vymýšleli různé německé aktivity, seznamovali s nimi a učili ty studenty, kteří se přišli podívat na tento závěrečný den, aby viděli, jak projektový týden probíhal a co se ti, kteří se zúčastnili, přiučili. Absolutně už nebylo potřeba žádné lektorské vedení, z žáků se ten den stali poloviční profíci. A myslím, že ten pocit měli i oni sami v sobě. Poslední den byl opravdu doslova protkán jak jakousi euforií, tak smutkem, že už projekt končí. Oba pocity se dle mého názoru mísily jak na straně u katedry, tak v lavicích.