Když jsem přemýšlela, o čem budu psát reflektivní deník, myslela jsem od začátku na sílu pozitivního myšlení. Dle mého názoru je pozitivní přístup a obecně držení se těch dobrých věcí jediná možná cesta, aby se z toho člověk za chvíli „nezbláznil“. Psal se pátek 12. 10. 2018 a já věděla, že je to můj den D, protože jsem den předtím zcela spontánně reagovala nadšeným „jasně“ na to, když se mě Honza ptal, jestli se může přijít podívat na moji dvouhodinovku literatury hned zítra, tedy v pátek první a druhou hodinu. Honza je spolužák z fakulty a zároveň spolupraxovník, kolega – respektive má praxi na škole, kde učím a jsme domluvené s paní zástupkyní, u které máme oba praxi, že se podívá, případně bude učit i v mých hodinách, protože ona učí z českého jazyka jen jednu třídu. Od okamžiku, kdy jsem na to kývla jsem byla nervózní, žaludek se mi svíral a věděla jsem, že hodina musí být nachystaná do poslední sekundy. Přitom už u mě v hodinách byli různí lidé se podívat (mentoři v UNŽ, kolegyně na bývalé škole atd.), mám s tím zkušenosti, tak by to mělo být v pořádku. Možná moje nervozita proudila z toho, že jsem nechtěla jen ukázat dobrou hodinu, ale zároveň Honzu inspirovat. O inspiraci byla celá dvouhodinovka literatury, sociálním cílem, který se každou hodinu snažím psát na tabuli, totiž bylo: vzájemně se inspirujeme. Tento cíl a k tomu ještě cíl učící, kterým bylo: Pátráme a zkoušíme si odpovědět na otázku – Proč v dnešní době číst například skoro 200 let starou poezii, jsem napsala na tabuli ještě před začátkem hodiny. Chtěla jsem se držet schématu „E – U – R“ (evokace, uvědomění, reflexe) a udělat žákům 60 minutový workshop o Waltu Whitmanovi. Na začátku hodiny jsem se s žáky domluvila, jestli je pro ně přijatelné jet přes přestávku a prodloužit si dlouhou pauzu o 10 minut a vysvětlila jim, proč to tak potřebuju udělat. Všichni souhlasili, tudíž jsme mohli začít s referáty a pozitivní zpětnou vazbou a s opravnými testy, u některých žáků. Já jsem měla ambiciózní cíl začít s šedesátiminutovým workshopem v 8:30. To se mi povedlo, měla jsem takovou radost, že poté šla aktivita za aktivitou jako po másle. Na začátek a zároveň jako evokaci pro žáky jsem zvolila tříminutovou ukázku z filmu Papírová města, kde měli žáci hledat téma hodiny, to se nám povedlo a hodina mohla pokračovat. Mimo to, že hodina byla o inspirování se navzájem, byla o Waltu Whitmanovi, pomocí jehož poezie jsme se pokoušeli s žáky hledat zázrak, ten můj osobní zázrak. Měla jsem nachystané básně, které měli žáci dokončit a poté každý měl říct, co je pro něj ten jeho zázrak. Když jsem poté slyšela, jak ti neuvěřitelně inteligentní a inspirativní mladí lidé v mých lavicích říkají slova jako život, láska, všechno, úsměv atd. měla jsem upřímně slzy v očích. To jsem však ani zdaleka nečekala, co přijde potom. Vždy na konci hodiny se snažím zhodnotit s žáky, zda jsme dosáhli cílů hodiny. Prvně jsem se ptala na učící cíl a poté to přišlo, při mé otázce: „Jestli vás někdo dnes inspiroval a jak?“ a následném vylosování jedné slečny, mi naprosto vyrazila dech její odpověď, kdy se krátce zamyslela a pak naprosto nenuceně řekla: „Asi vy…“ Tak mě to dojalo a uvědomila jsem si, že přesně tohle je pro mě ZÁZRAK. Úplně jsem zapomněla na to, že se někdo dívá, jak učím, byla jsem zkrátka šťastná. S Honzou jsme hodinu reflektovali a já mu naprosto upřímně řekla, že tohle jsem nečekala ani v tom nejlepším případě, a ještě k tomu jsem skončila na minutu přesně. Pro takové hodiny stojí za to zkoušet to znovu a znovu.