Praxe už mám skoro za sebou. Je tolik věcí, na které je potřeba si dávat pozor, že mi přijde, že pokaždé se toho víc nepovedlo, než povedlo. Musím mít větší nadhled a přijmout fakt, že je to běh na dlouhou trať. Stalo se mi, že jsem učila dvě hodiny – o jedné jsem si myslela, že bude v pohodě a druhá, že to budou muka. Dopadlo to tak, že to bylo úplně naopak. To, co jsem považovala za těžké, se ukázalo s danou třídou mnohem víc v pohodě. Už měli základy z fyziky a spolupracovali dobře. Druhou hodinu jsem učila redoxní reakce u deváťáků a oni vůbec nechápali nic. Myslím si, ale že to nebylo úplně mou vinou, protože toto téma už vyžaduje, že umí pojmenovat sloučeniny a zapsat chemickou reakci, a to oni vůbec nedokázali. Snažili se zapojovat, komunikovali hodně, ale spíše se předváděli, než že by to bylo kvůli učivu chemie. Pro mě zajímavé zjištění, že po pár násleších už jsem věděla, v které třídě bych chtěla učit a ve které třídě raději ne. I když žáci s každým učitelem mají jiné vztahy, které určují klima v dané hodině, každá třída je specifická. Určitě někomu jinému by sedla jiná třída. Já jsem poznala, ve které třídě by to mohlo být pro začátek lepší. Třídy na druhém stupni jsou naddimenzované. Je tam 28-30 žáků. 30 žáků už je opravdu ta hranice. Tento týden osm žáků chybělo a já jsem si okamžitě všimla toho rozdílu. 30 versus 22. Příjemnější, komfortnější komunikace, mnohem více zapojení žáků, kdy se mi během opakování podařilo zapojit všechny žáky. V kabinetě přírodopisu sedí dvě mladé učitelky. Jedna stále křičí a nakonec mě bylo mou provázející učitelkou řečeno, že s žáky jedině musím komunikovat oznamovacím způsobem a rozkazovacím. Podmiňovací mám ze svého slovníku vynechat. Protože musí mít pevně daná pravidla a neustále na nich trvat. Zvýšený hlas, křičení, neustálé napomínání a dávání konečných termínů. Blíží se pololetí a známky z přírodopisu mezi ostatními předměty jsou ty nejhorší. A není už moc šancí si je opravit, protože na vše jsou pravila. Ústní zkoušení je pouze max. dvakrát za pololetí, protože by toho někteří žáci neustále zneužívali. Test si lze opravit jen jednou za pololetí a počítá se ta druhá známka, i když je horší než ta předchozí. Testy jsou hlášeny dopředu a měli se na ně naučit. Basta. To stejné bylo i v chemii- žáci by neustále chtěli další a další šance, ale nelze si jeden test opravovat několikrát za sebou. Několikrát jsem slyšela, že oni musí narazit, případně jim nelze donekonečna vycházet vstříct. Rozdíly mezi žáky jsou velké. Ten, kdo má IVP, tak má různé úlevy (někdy ani to nepomáhá), delší čas na test, většinou jiný, mnohem méně náročný test. Ještě k těm známkám v přírodopise- není výjimkou, že žáci mají pětku, dělají reparát nebo pokud mají pětek více, tak propadají. Což ovšem nic neřeší, protože propadnout jde pouze jednou na prvním stupni a jednou na druhém stupni. Žák tedy jednou propadne, poté už propadnout nemůže a na základě prospěchu se asi ze školy nevylučuje. Ty žáci, kteří tam jsou, musí základní školou projít, i když ty vědomosti a to co mají umět, neumí ani na dostatečně, to je 4. Musím si dávat větší pozor na čas a dodržení plánu. Stalo se mi při prvním učení, že jsem nestihla, co jsem měla připravené. U druhé hodiny jsem si dávala větší pozor a bylo to lepší. Počítače (pracovní), dataprojektory – většinou nefungují a je vidět, že už to učitelé neřeší. To pak mají mít žáci referát a prezentaci a neustále se to odkládá, protože velmi starý počítač, který p. uč má ze školy, odešel do věčných lovišť, není, kdo by ho opravil, dataprojektor promítá pouze v růžovém zbarvení a přijde mi, že to nikdo neřeší. Svůj osobní počítač p. uč nechce použít, aby se ji s ním nic nestalo. Chystání písemek, oprava sešitů, příprava na vánoční jarmark. Málo osobního volna a chystání něčeho navíc už p. uč. nezvládají. Jedou v zajetých kolejích, ale jsou obdivuhodné. Moc by mě zajímalo, jak se jejich učitelská kariéra bude vyvíjet. Zda půjdou na mateřskou, nebo zda odejdou ze školy (to jsem taky už zaslechla), nebo zda za pár let budou stále učit (třeba na jiné škole). Uvidím, co já. Zda se přenesu přes počáteční neúspěchy a budu se snažit pracovat na rozvoji a dovednostech učitelské profese nebo zjistím, že to opravdu není pro mě.