Při odchodu ze školy (z mé praxe), jsem potkala několik mých studentů, kteří mě na ulici pozdravili, paní učitelko. Najednou jsem si připadalo, jako kdybych pořád ještě byla v práci. Napadlo mě, že na učitele se neustále všichni dívají jako na vzor – žáci, rodiče, jiní kolegové, případně veřejnost. Je to opravdu velký závazek, když potom žáci mohou opakovat nejen vaše pozitiva, ale i některá negativa. Stejně tak když neustále zastupujete učitelskou profesi a to nejen ve škole, ale i mimo školu ve svém volném čase (může mě kdokoli kdekoli vidět) - vždy jsem vlastně učitelka, což je hrozná nesvoboda. Zamýšlela jsem se tedy nad tím, jestli s koncem pracovní doby doopravdy končí i vaše práce, nebo jsem učitelkou neustále? Přijde mi to tak, že veřejnost si nárokuje celou osobnost učitele, všechen jeho čas, i to že nikdy nemůže udělat žádnou chybu, vždy musí být reprezentativní (chovat se musí stále jako „učitel“). Přijde mi to nespravedlivé, protože veřejnost vůbec nemyslí na dobro samotného učitele, očekává spíše, že učitel se má obětovat pro dobro celku, národa, společnosti, žáků atd. Budu se s tím muset nějak vyrovnat. Mám myslet na dobro a zájem svých studentů i mimo školu? Můžu být jako učitelka vůbec svobodná? Myslím si, že když budu pravidelně učit, budu muset dávat pozor na své oblékání, chování a mluvení nejen ve škole, ale i mimo školu, protože budu muset být ve svých projevech konzistentní. Na druhou stranu si však myslím, že učitel má právo být nejen svobodným, ale i autentickým, přirozeným a dokonce má právo dělat chyby a samozřejmě za ně nést důsledky. Myslím si, že i učitel je jen člověk a v tomto směru budu pracovat i se svými studenty.