Jako každý čtvrtek ráno se blížím k Základní škole Bakalovo nábřeží a jsem celá natěšená na hodinu přírodopisu v devátém ročníku. Už několikrát jsem se zamýšlela, zda má tato třída nějaká negativa, kterých jsem si mohla povšimnout. Nad tímto uvažuji vždy, když se blížím ke škole nebo do ní vcházím. Tentokrát mě čekala poslední hospitace a další týden už se sama vrhám do učení. „No dobrá“, povzdychla jsem si, začnu si dělat podrobnou analýzu vzorců chování určitých žáků. „Abych jako věděla, na koho si dát pozor“, řekla jsem si v duchu. Po chvíli neustálého rentgenování žáků jsem zjistila, že tady snad nebude žádná práce. „Sakra, vždyť ty děti jsou všechny tak ukázněné“, řekla jsem si. Ano, opakuji to stále, ale mně to přijde až podezřelé, že si ty děti mezi sebou ani nešpitnou. „Nějaká negativa to snad mít musí“, neustále jsem si opakovala tuhle větu. Když ani po chvíli mého usilovného přemýšlení nepřišla žádná odpověď, pokračovala jsem v klasickém náslechu hodiny, ve které se stále probíraly minerály. A najednou mi to došlo. Když jsem se ohlédla okolo sebe, viděla jsem všude zvednuté ruce, div se všem nevykloubilo rameno, jak usilovně se hlásily. To se zdá být jako dobrý ukazatel úspěšné hodiny, ale když se pan učitel začal tázat, já se nestačila divit. Tolik otázek, na které ani já, ano, přiznám se, neznám odpověď. Najednou se mi hlavou honilo tisíce otázek a myšlenek. Všechny ve stylu: „Co když budu učit a někdo z řad žáků se mě zeptá na otázku, na kterou nebudu znát odpověď?“ Ano, to je přesně ta věc, která mě nejvíce děsí. Následně jsem si začala pohrávat s myšlenkou, jak je vlastně nejlepší na tuhle nepříjemnou situaci zareagovat? Něco odpovědět, jen tak, a přitom vlastně lhát? Říct žákům, ať si odpověď vyhledají a příští hodinu nám ji sdělí? Nebo se prostě přiznat a říct: „omlouvám se, ale nevím.“ Během mých hospitací se panu učiteli nestalo, že by nevěděl, nebo jsem to minimálně nepoznala, takže jsem vlastně neměla z čeho čerpat. Příští hodina už bude v mé režii. Při té představě se mi lehce sukuje žaludek, ale co bolí to sílí.