Rád bych krátce zhodnotil své poslední „účinkování“ na základní škole a věnoval se hodině dějepisu, kterou jsem vedl minulý týden. Měl jsem vstoupit přes práh třídy sedmého ročníku, v níž jsem již vyučoval němčinu, tentokrát mě čekal dějepis. Tato třída je po škole známá pověstí nepříliš kultivované, spíše provokující a odmítavě se stavící k učivu. Sám jsem to zažil cca před třemi týdny, když jsem tam vyučoval němčinu. Ačkoliv jsem měl nachystané různé formy výuky, včetně skupinové, práce ve dvojicích, práce s interaktivními médii, nesešlo se to s přílišnou odezvou. Žáci se neuměli ani postavit do dvou řad vedle sebe, abychom si mohli zahrát hru. Naproti tomu ty stejné aktivity jsem potom ani ne během půl hodiny stihl v 7. B. Tato třída platí za mnohem snaživější a zvídavější. Ale zpět k 7. A, kam jsem šel tentokrát na dějepis. Na začátku jsem zadal několik úkolů a zkusil si i dva jedince vyzkoušet (poprvé). Možná se trochu vylekali, tudíž po zbytek hodiny byli neuvěřitelně ukáznění. Vyvolal jsem zrovna dva jedince, jejichž žákovské knížky se hemží jedničkami, čili to nebyl problém. Pak jsme si společně zodpověděli otázky, na něž měli najít odpovědi v učebnici a pokračoval jsem výkladem. Na pořadu dne byla Kyjevská Rus. Nepříliš záživné téma, kdy jsme sami s provázejícím učitelem debatovali, zda třeba tuto látku vůbec zařazovat do hodin dějepisu na základní škole a nevěnovat se více například českým dějinám. Shodli jsme se, že bychom mohli téma zestručnit, takže jsem sedmákům nezaplácával hlavy jmény jako Vladimír Monomach nebo Jaroslav Moudrý. S výkladem jsme byli ani ne během patnácti minut (s brainstormingem) hotoví a mohli jsme přistoupit k zápisu. Ten jsme udělali diktovanou formou a obešel se bez jakýchkoliv připomínek či vykřikování. Na závěr hodiny jsme stihli učivo prohloubit formou osmisměrky, z čehož byli studenti nadšeni, mohli pracovat ve dvojicích a tři nejrychlejší dvojice byly pozitivně ohodnoceny. Na závěr jsme si ještě udělali rychlý průlet předchozími látkami a společnými silami jsme to zvládli. Tedy negativní očekávání se ukázala jako lichá a naopak jsem odcházel z hodiny s příjemným dojmem. Dokonce bych řekl, že ze všech minulých hodin jsem se cítil naprosto vyčerpaný a pochopil jsem, jak je učitelská práce těžká. Nyní, ačkoliv jsem vykonal v podstatě stejnou práci jako v již proběhlých hodinách, jsem odcházel snad i odpočnutý. V předminulém týdnu jsem zažil také hospitaci z pedagogické fakulty. Nijak jsem se jí neobával a dokonce jsem si pana doktora Jirečka během výuky ani nevšímal. Ačkoliv hospitace proběhla v 6. třídě a třídě, která platí za tu hodnější, žáci se během hodiny docela „rozjížděli“ a chvilkami bylo obtížné udržovat jejich pozornost. Navíc jsem neplánovaně musel stihnout učivo, které už měli mít probráno, a tak jsem namísto pouhé Mezopotámie probíral i Úvod do starověku, což mi pozici trochu zkomplikovalo a navíc jsem byl nucen s žáky udělat mnohem delší zápis, než jsem původně předpokládal, z čehož nebyli nadšení. Na konci hodiny nám ale zbyl asi desetiminutový limit, kdy jsme si zahráli historické pexeso, které žáci uvítali. Příliš dojmů z posledních dnů nemám, jelikož jsem je strávil ve Vídni na projektu BOW, který pořádá katedra německého jazyka, kdy chystáme společně s rakouskými studenty výuku pro české gymnazisty. Utvořili jsme páry – český + rakouský student a každá dvojice bude celý týden (6 hodin denně) vyučovat na gymnáziu vybranou skupinu studentů, kteří se přihlásí na tzv. „německý týden“. I to mi snad dá další zkušenosti do budoucí profese. J