V rámci druhého reflektivního jsem se rozhodla věnovat se reflexi výuky a motivace, s nimiž jsem se na praxi zatím setkala. Bohužel ani tento záznam nebude pozitivní, poněvadž jsem se díky praxi opět přesvědčila o jisté zaostalosti a zanedbanosti českého školství, které není ani v roce 2018 progresivní a preferuje zastaralé metody vyučování založené na autoritativním postavení učitele, který nerespektuje potřeby žáků, a často ani ty svoje. Protože to školský systém neumožňuje. Co mě děsí a zaráží zároveň, je absolutní nedostatek času na skutečné prožívání a soustředění se na daný úkol, důležitý je jen výsledek, ne proces, natož tak snaha. Ráda bych ale zdůraznila, že si nemyslím, že je to chyba konkrétní učitelky, pod níž praxi vykonávám, ale že jde zkrátka o nastavení systému, kterému se musela přizpůsobit i ona. Základem je frontální přístup, absence motivace, a jak je zmíněno výše, tlak na výkon a na výsledný produkt. Nejběžnější scénař je, že učitelka vstoupí do třídy, a zadá úkol, aniž by vysvětlovala proč. Když jsem se jí ptala já, říkala, že je to tak v osnovách - pro každou třídu a potažmo věkové období dítěte jsou stanovené úkoly či techniky, které je třeba splnit - a to se taky děje. Nikdo se už ani neptá proč, protože, zdá se mi, na tuto otázku už všichni rezignovali, a už je ani nenapadne se ptát - jedním důvodem je dle mě strach ze samotného zeptání a negativní reakce učitelky, která by nejspíš přišla, a druhý je odpověď, která by, myslím, následovala - „protože jsem to řekla”. Děti tedy dostanou zadání, neví, proč je dělají, neví, co se mají učit a co by mělo být výstupem z osnov (nebo kompetencí RVP?), učitelka jim to neřekne, i když to asi ví. Charakteristickým rysem je, že se žáci hodně ptají na často i absurdní podrobnosti toho kterého úkolu a zadání, které zrovna zpracovávají - myslím, že jsou zde opět dva důvody - jeden je, že nedávají pozor, protože je úkol nebaví a není pro ně důležitý (jak by taky mohl, když neví, proč by ho měli dělat?), a druhý je ten, že se bojí negativního hodnocení při známkování. Učitelka totiž po dětech chce, aby měl jejich výtvor alespoň přibližné znaky zadaného úkolu, a když je postrádá (i přes snahu dětí), dostanou většinou horší známku. Děti se proto často ptají a hlásí, a chtějí poradit, aby špatnou známu nedostaly. Často jsou jejich otázky až absurdní, ale v kontextu dané situace vlastně pochopitelné - „Líbí se vám to, paní učitelko?” „Dělám to dobře?” „Co mám dělat teď?” „Co mám dělat teď? A teď?” „A stačí to takhle?” Učitelka se tak celou hodinu nezastaví, běhá o jednoho dítěte k druhému, a dává mu rady, nebo mu ukazuje správný postup. Vrcholem jsou pak žáci, kteří ji volají i desetkrát během hodiny (opravdu 10x), a chtějí pomoct s výkresem - dělají to tak proto, aby získaly lepší známku, protože ví, že když jim učitelka poradí nebo pomůže, budou mít úkol dobře, a tím se zvyšuje šance na lepší známu. V každé třídě je několik takových žáků, kteří k sobě volají učitelky čistě účelově, s naprostým vědomím toho, že to dělají pro zlepšení známky. Z výtvarné výchovy se tak stává stejně stresující předmět, jako je třeba matematika nebo fyzika (ne, že by bylo dobře, že to tak je, jen myslím, že výtvarná výchova má potenciál i v tomto systému žáci přece jen částečně uvolnit a rozvíjet). Ale rozvíjení se neděje. Některé třídy mají často jen jednu hodinu výtvatné výchovy týdně, za níž toho samozřejmě nejde moc stihnout, a když už hodina probíhá, spěchá se, aby se alespoň to něco málo stihlo a bylo co známkovat. A to mě mrzí. Chtěla bych to dělat jinak, ukázat, že vv není jenom zátiší, portrét a zapouštění barev, ale také akční umění, land art, koncept, ale především prožitek, který výtvarka rozhodně nabízí, ovšem ne na této škole.