Tento týden mám za sebou premiéru v roli učitelky. Ve chvíli, kdy jsem si začala plánovat hodiny a dělat přípravy jsem si najednou uvědomila, že pokazit se může opravdu cokoliv a že odhadnout čas a rychlost jakou žáci pracují je fakt fuška. O tom jsem se ostatně přesvědčila hned první hodinu, kdy jsem učila angličtinu v osmém ročníku. Nervózní jsem byla už večer před výukou, a to víc než před zkouškou z historie. Do školy ráno přišla ještě nervóznější, což na mě okamžitě provázející učitelka poznala a uklidňovala mě, že oni budou pravděpodobně ještě nervóznější než já. Ale po prvních pěti minutách ve třídě jsem zjistila, že to zvládnu, že mě to baví a nervozita ze mě spadla. Jenže nervozita ke mně prostě patří. Výuku jsem měla naplánovanou do několika částí, a tak nějak jsem doufala, že mi to vyjde. Jako zadní vrátka v případě, že mi zbude čas, jsem měla jednu aktivitu. Jenže už po deseti minutách mi bylo jasné, že jsem to neodhadla. Nepočítala jsem s tím, že jsou žáci tak šikovní (ono se mi to těžko odhaduje, když tu třídu vidím jednou). V hlavě mi začala blikat červená kontrolka, že mám chvilku na to vymyslet cokoliv, protože moje záložní aktivita by mě nezachránila, byla krátká. Celkem úspěšně, řekla bych, a taky rychle se mi povedlo vymyslet aktivitu navazující na to, co jsme dělali, a nakonec mi to časově vyšlo úplně tip top. Cítila jsem se opravdu dobře, hlavně proto, že jsem v této poměrně stresující situaci zvládla zachovat klid a za pochodu přemýšlet a improvizovat, když to bylo potřeba. Příště budu chytřejší a budu vědět, že musím předpokládat, že třída zvládne víc jak míň. Další hodina, která mě čekala, tak nebyla hodina angličtiny, ale hodina dějepisu. Udělat si přípravu taková fuška nebyla a myslela jsem si, že po zvládnuté hodiny angličtiny se nemusím ničeho bát, ale myslela jsem si to vlastně jen do večera téhož dne. Pak zase začaly pracovat nervy a v pátek čtvrtou hodinu už jsem se na náslechu angličtiny klepala, protože další hodina byla moje. Téma mojí hodiny byly První Přemyslovci, což je velmi pěkné téma, dokonce jsem i zkoušela. S učitelkou jsme se předem dohodly, že známku zkonzultujeme, ale před hodinou jsem se raději ptala, kdo z žáků je svědomitý a připravuje se, protože bych byla opravdu nerada, kdyby moje první hodina, první zkoušení a první známkování byly poznamenány tím, že jsem byla zklamaná a musela dát špatnou známku. Naštěstí to byla jednička, kterou mi schválila i učitelka. Celou hodinu jsem po očku pokukovala jak se učitelka tváří, její výraz byl ale neutrální, což mi moc nepřidalo, protože jsem měla celou dobu pocit, že můj výstup není nic moc (i když vloženému vtípku se zasmála). Po hodině mi ale dala zpětnou vazbu na můj výkon a ta mě velmi potěšila. Na tuto moji hodinu se taky přišla podívat jiná praktikantka, takže jsem po hodině dostala zpětnou vazbu jak od učitelky, tak od spolužačky. Stejně jsem ale pořád rozpačitá z toho, jestli je tohle ten způsob, jakým to chci dělat. Bohužel jsem zatím nepřišla na žádný lepší. Naštěstí mám ještě spoustu příležitostí vyzkoušet jiné metody a postupy.