Za uplynulých 14 dní mě překvapily dvě věci. Obě se pojí s domácím úkolem. Dvě z mých tříd jsou 6. A a 6. B. Zatímco áčku běžně věci trvají déle, béčko stejné věci zvládne rychleji. Ani jsem si pořádně nestihl uvědomit, čím to. V áčku jsem stihl téměř vše, co jsem na hodinu naplánoval, a zadal jim úkol. Béčko jelo tak rychle, že mi ještě na konci zbyly asi 4 minuty, během nichž jsme z části procvičovali poznávání hodin. Co mi ale přišlo hodně nefér: taky museli dostat úkol. I sami žáci viděli, že to nedělám úplně z vlastní vůle. Pochválil jsem je za to, jak makali, že jsou fakt dobří, ale že tady tohle mají za úkol. Pravda, nebylo to nic dlouhého ani náročného, jak na přemýšlení, tak na čas. Nebylo to bohužel ani nic nějak extra smysluplného. Moje instrukce ale zněly, že žáci musí na každou hodinu dostat nějaký úkol. Jasně, některé úkoly mají smysl. Žáci se na to podívají alespoň před hodinou, když už ne doma. Ale pokud dostávají úkoly ze všech předmětů (a já doufám, že ne), asi to taky nebude úplně dobré. Byl bych raději, aby si odpočinuli, aby je rodiče/sourozenci/kámoši vytáhli ven, nebo aby šli za úkol něco zkoumat jednoduše ven. Třeba listí. Nebo rozpoznávat zpěv ptáků, jestli nějací v Brně žijí. Nebo počítat, kolik aut projelo třeba od 16:00 do 16:01 před jejich domem nebo po blízké silnici. A v matice/fyzice/chemii by si spočítali, kolik to vypustilo CO2. Nebo se doma zeptali, kde jsou tady v Brně krávy a kolik si myslí, že jich tam je, aby pak ve škole zjistili, kolik metanu vypouští do atmosféry (a třeba to pak porovnali s tím CO2 u aut). Nebo aby se podívali, jaké nadpisy u článků na Seznamu se podle nich týkaly něčeho anglofonního—ať už politici, zpěváci, modelky, Elon Musk… Nebo se snažili zjistit, jaký je poměr sýru a masa v cheeseburgeru. Nebo aby úkol jednoduše nedostali, protože fakt byli dobří a učitel si jen může přát, aby jim to tak vydrželo i další hodiny. Ne je prakticky potrestat úkolem, protože nijak jinak ty úkoly nevnímají. Druhé zjištění… Když zadám poměrně jednoduchý a sympatický úkol, žáci ho plní už v hodině. Dostali totiž za úkol vyluštit křížovku se zvířátky. Ještě asi po dvou minutách, co jsme už začali dělat něco jiného, jsem jim musel (ne zcela ochotně) připomínat, aby si otevřeli pracovní sešit na straně 92. Trochu mi to připomnělo Snapea, aby si Potter otevřel knihu na straně 394. S čím mi to ale rezonuje? S tím, když my jsme byli ve škole. Taky jsme nechtěli doma dělat úkoly, taky jsme je občas zapomínali, a taky jsme se je snažili udělat už ve škole. Po hodině, před hodinou, v případném volnu… Všude, jen ne doma. Domov je přece na milion dalších věcí, že? Nebo že by to přece jen žáky něčemu učilo? Něčemu jinému, než je zrovna zadání úkolu? Nějaké sebeovládání, sebezapření, odsunutí něčeho (ať už hry po úkolu nebo obráceně), jakémusi pořádku, nějaké zátěži? A napomáhá jim to získat k tomu předmětu, potažmo jazyku, kladný vztah? Nevím, no. Myslím ale, že úkoly by měly být smysluplné, a že by neměly být trestem za skvěle vykonanou práci.