Zazvonil zvonec a hororu byl konec! Přesně takhle bych zakončila svůj poslední reflektivní deník, neboť s ním jsem ukončila i praxi. Ne že by to bylo tak strašný, ale opruz to byl, to fakt jo. Poslední týden praxe jsem zakončila dvěma odučenýma hodinama angličtiny, přičemž první třídou byli deváťáci, kdy jsem při svém prvním počínání rozbrečela jednoho kluka. Tentokrát se naštěstí historie neopakovala. Část hodiny jsem věnovala písničce, kterou jsem měla připravenou už na minule, tak jsem byla ráda, že jsem měla kratší přípravu. Je to špatný říct, ale nejlíp se mi pracovalo se slečnou asistentkou, která v tý třídě skvěle funguje. Ta projevila nadšení jen co jsem řekla jméno Bruno Mars. Jak už to tak bývá, při kontrole, nebo pak i při konverzaci, jsem se nechala strhnout a komunikovala jen s těma šikovnýma a vyhýbala jsem se kontaktu se slabšíma a s těmi, co maj zvláštní programy. Vím, že to je špatný, ale bylo to pro mě jednodušší. Další hodinu jsem měla v osmičce. Naposledy jsme jeli jen podle učebnice a já cejtila, že je to nebavilo (stejně jako mě). Tentokrát jsem s nima sice měla jet taky podle učebnice, ale velkou část hodiny jsem si s nima povídala (samozřejmě se začleněním dané problematiky) a to bylo super. Dostali jsme se k jejich zálibám, v čem jsou dobří a já viděla, že byli nadšení, že mohli opravdu komunikovat. Největší radost jsem měla při závěrečném feedbacku. Moje provázející učitelka mě pochválila, že jsem mezi děckama jako ryba ve vodě, že je super, že se jich nebojím a že mě ty děcka fakt berou. A věci, které mi vytkla, jak sama říká, získám až s letitou praxí. Vypadala tak nadšeně, že jsem v tu chvíli neměla to srdce jí říct, že učit nechci. Aby toho nebylo málo, odučila jsem si i další dvě hodiny němčiny, celkem jsem jich tedy odučila z němčiny místo čtyř rovnou šest. Měla bych se naučit říkat jasnější a ráznější ne, poznatek pro příště. Šestá třída super jako vždy. Tam ještě snaha a nadšení je. No a osmička? Tam jsem najela na vlnu svojí provázející učitelky a němčina z mých úst za celou hodinu téměř nevyšla, protože ty spratky to fakt nezajímá. Co mě ale fakt překvapilo byl systém známkování. Při minulé hodině jsem jim dala test, který jsem měla opravit a oznámkovat. No, opravila jsem ho, ale oznámkovat jsem si je netroufla z jednoho prostýho důvodu. Všem bych dala bura. To byla taková tragédie, že jsem to přinesla svojí provázející učitelce, která se na to podívala (rozdělila jsem testy do tří kategorií: použitelný, děs a to snad nemyslíš vážně) a zkonstatovala, že všem pětku dát nemůžeme. Tak koukla na premiantku třídy, která měla 23 bodů z 37 (!!!) a dala jí 1-, pak už koukala spíš na jména než na celkový skóre. Pro mě to bylo blbý v tom, že se mě pak ptala děcka v hodině na bodovou hranici….co jsem jim měla jako říct? „No víš, jste tak tupí, že žádná hranice není, prostě jsme to tam random nasázely.“ Tak to by asi neprošlo. Bylo mi to líto u těch asi pěti děcek, který nějakou snahu projevují, ale u těch spratků, který se tleměj každý hovadině, křížej ruce s tim, že je to nezajímá a v životě to potřebovat nebudou, protože budou slavný, tak těm bych nějakou bodovou hranici, stejně jako ty testy, omlátila o hlavy. Suma sumárum, praxe jsem přežila. Něco šlo líp, něco šlo hůř, něco mě bavilo, něco jsem protrpěla. Byly i chvíle, kdy jsem si řekla „jo, tak když bude nejhůř, asi to učení jednou přežiju“, ale furt jsem přesvědčená, že učit prostě nechci.