Podle toho, co jsme rozebírali na předešlých seminářích, na velké množství z nás – budoucích pedagogů – padne strach, úzkost či prostě tréma, když máme poprvé stoupnout před třídu a učit. Je to naprosto pochopitelné a má maličkost není žádnou výjimkou. Nicméně: Jelikož už asi rok a půl pracuji v jednom muzeu jako průvodce, tak jsem se, co se vystupování před lidmi týče, trochu otrkal. Slovíčko „trochu“ je naprosto na místě, protože pro takového introverta, jako jsem já, bude vystupování před jakoukoli množinou lidí zvanou obecenstvo vždy více či méně energii odsávající záležitost. Každý den děkuji Bohu za zkušenosti z muzea, protože nebýt jich, tak by pro mě učitelská praxe v tomhle semestru znamenala doslova infarktové stavy. Takhle ji beru tak nějak více s nadhledem a s přístupem: „Hm… ok… v muzeu jsem zvládl mluvit dvě hodiny před lidmi z druhého konce světa – vystupovat 45 minut před nějakýma osmákama zvládnu snad taky…“ Trochu jiné to ovšem je, když vám do hodiny přijde hospitace. A ne jedna – dokonce dvě během jediného semestru! Nevím, čím si to mám vysvětlovat?! Snad možná tím, že nás mužů je na pedagogice jak šafránu? Teď vážně – abych si zas tak nefandil – vím, že hospitující jsou v našich hodinách od toho, aby nám dali konstruktivní zpětnou vazbu. Nicméně člověk se nezbaví dojmu, že je posuzován, což je pocit, který zrovna dvakrát v lásce nemám, takže během oněch hospitovaných hodin se mi sedací partie mého těla potila více než je obvyklé. Ale přežil jsem! Kdybych měl teď říci, co se mi na praxi zpětně zdálo nejtěžší, tak kromě efektivního zadávání úkolů a udržení si pozornosti dětí to určitě byla časová náročnost celé praxe – především potom plánování samotných hodin. Zažil jsem také, jak nevděčná může někdy profese učitele být: Frustrovalo mě například pozorovat, jak celkem vlažně se žáci chovají v hodině, nad jejíž přípravou strávil člověk třeba i 2 – 3 hodiny čistého času. Naopak když jsem měl jednou záchvat inspirace a aktivity do hodiny jsem naplánoval tak za 10 – 15 minut, tak se děcka chytly, spolupracovaly a troufnu si tvrdit, že to některé i bavilo. Co člověk nadělá. Ale zpět k časové náročnosti. Díky tomu, že mi praxe zabraly čtvrtky a pátky + jsem si musel připravovat hodiny + vedle toho běžela paralelně výuka na fakultě a do spousty předmětů bylo, a ještě bohužel je, nutné vypracovávat nespočet průběžných plnění, jsem se během semestru vůbec nezastavil. Člověk potom bere a vypracovává jednotlivé úkoly jak na běžícím páse a nemá vůbec čas o něčem přemýšlet do hloubky, natož si odpočinout. V časovém presu mu ten či onen úkol přijde naprosto zbytečný atd… Zkrátka: Tento semestr je pro mě opravdu náročný, a kdyby mi teď někdo do očí řekl, že studovat pedagogiku jde přece levou zadní, tak se po zkušenostech z tohoto podzimu neudržím a natvrdo se uchýlím k brachiálnímu násilí. Ano, tvrdých dat, která musí člověk uložit do útrob svého mozku, není zdaleka tolik, jako kdyby studoval na medicíně, ale to, že neustále musí žonglovat mezi desaterem činností, je vysilující. Už se nemůžu dočkat, až budu mít vysokou zdárně za sebou (a k tomu mi prosím dopomáhej Bůh) a budu se moct věnovat méně věcem, zato pořádně. (Jsem já to ale naivní!)