Pro druhý reflektivní deník, jsem se rozhodl podívat na své dvě hodiny v sedmé třídě, kde jsem již učil a zhodnotit jak svou práci, tak práci dětí a feedback učitele. Předtím, než začnu s hodnocením hodin, musím vyjádřit své hluboké zklamání z praxe a jediné, na co se těším, je konec téhle úmorné činnosti. Proč taková slova a nálada? To se pokusím zjistit v následující rekapitulaci mých zážitků 1. hodina (19. 3. 2019) Tuto hodinu jsem dostal za úkol probrat severní Afriku, a tak jsem se rozhodl dát na „dobrou“ radu docentů z Masarykovy Univerzity a téma zgeneralizovat. Hodinu jsem postavil na Tunisku. Tunisko se dá považovat za jeden z progresivnějších států arabské Afriky, díky čemuž lze ukazovat jak na podobnosti, tak na rozdíly. Žáky jsem nechal pracovat ve trojicích na zadaných otázkách a nechal jsem je využít všechny zdroje včetně mobilních telefonů. Vypadalo to, že žáci spolupracují a hodina je baví. Dle mého názoru se mi hodina povedla a celkem jsem si ji i užil, ale to jsem ještě netušil, jaká ledová sprcha na mě čeká v kabinetě. P. uč.: „Jaký na to máte názor?“ Já: „No mě se ta hodina celkem líbila.“ p. uč.: „Bylo to hrozné! Neskutečný křik, divila jsem se, že na nás nepřišel nikdo z kolegů! A neměl jste dnes probrat celou severní Afriku? Tak tu proberete příště a k tomu ještě Guinejský záliv! A víte, že se vám celou dobu smáli za zády? Jak byli ve trojicích, tak se na vás vůbec nekoukali a byli na telefonu!“ No a bylo vymalováno. A já věděl, že příště s generalizací ani s prácí ve trojicích neuspěju. 2. hodina (2. 4. 2019) Na druhou hodinu jsem vyrazil s nepříjemným pocitem v břiše. Nejenže se mi do školy vůbec nechtělo, ale už vůbec se mi nechtělo být s mým provázejícím učitelem. Na hodinu jsem se připravil jinak. Vytvořil jsem prezentaci, kde jsem shrnul zbylé státy severní Afriky, abych se mohl hned pustit do Guinejského zálivu. Hodinu o Guinejském zálivu jsem postavil na nejvýznamnějších věcech z jednotlivých státu a snažil jsem se studenty vést k diskusi o tamních problémech. Následně jsem přešel na „frontálku“, kde jsem rychle shrnul vše důležité ke Guinejskému zálivu, nechal žáky udělat poznámky a přešel jsem na poslední aktivitu. Tou byla migrační krize, která spojuje jak státy Guinejského zálivu, tak další téma a to východní Afriku. Tentokrát jsem žákům pokládal otázky a snažil jsem se získat co nejvíce odpovědí. Práce ve skupinách nebyla možná, protože když jsem dorazil na druhou hodinu, bylo mi dodatečně vysvětleno, že „Učitel chodí dvacet minut před výukou, ne pět a víte, že na této škole jsou telefony zakázány, takže doufám, že tam nemáte žádné aktivity s telefonem…“. Hodina se mi opět líbila, a proto jsem se už v hloubi duše bál, co mě čeká v kabinetě. „No začátek hodiny zase hrozný řev, ale ke konci už to bylo lepší. A odkud vy jste? Že používáte tak nespisovný jazyk? Samé koncovky -ej, žáci z toho měli psinu“. Tak jsem byl rád, že aspoň nějaké „pochvaly“ jsem se dočkal. Proč tedy chci konec praxí? No, protože nepřináší nic nového, „frontálku“ už jsem viděl, učit mě touto formou nebaví a až budu chtít, aby mi někdo vysvětlil, jak jsem k ničemu, tak zase jednou doma neuklidím.