Tak nějak si říkám, že povolání učitelky vážně nebude pro mě. Ne že by to bylo špatné, nebo mě to nebavilo, ale neumím si to představit jako povolání pro celý život. Já vím, je těžké něco soudit po takové chvíli, kdy praxe teprve začaly a další dva semestry praxí jsou teprve před námi. Ale paradoxně, přestože mě každá hodina praxí baví o něco víc, každá další hodina mě zároveň utvrzuje v tom, že učit nechci. Třetí týden praxí, který byl ještě stále ve znamení náslechů, jsem zjistila, jak důležité je mít na hodinu nějaký plán, asi i když v ní vlastně ani učit neplánujete. V hodině se jednomu žákovi udělalo opravdu zle a učitelka ihned odeběhla zavolat rodičům a vyzvědět co a jak (prý byl nemocný a nebylo to u něj nic neobvyklého). Děti akorát dodělávaly jednu aktivitu, kde měly na způsob „binga“ napsaných na papíru devět aktivit a ke každé měli najít někoho, kdo jí má rád. Kdo první našel někoho ke všem aktivitám, zakřičel „bingo“ a vyhrál. Učitelka mi jen řekla, že to dětem ještě určitě bude chvíli trvat a že do té doby bude zpátky. No, jen co se za ní zabouchly dveře, ozvalo se první „bingo“ a světe div se, holčička u všech aktivit opravdu měla jména některého ze spolužáků. Když už „bingo“ vypadlo z půlky žáků ve třídě a učitelka pořád nikde, začala jsem být nervózní, co s nimi budu dělat. Po chvíli se zdálo, že začaly mít stejnou myšlenku i ty děti… Posadila jsem je tedy do kroužku a v překvapeném zoufalství jsem si vzpomněla na něco z našich hodin angličtiny na základce. Klasický míček jsem po ruce neměla a tak jsem zmuchlala kus papíru a vytvořila provizorní míček. Ten jsem hodila náhodnému studentovi a zeptala se ho, na kterou z těch devíti aktivit nejčastěji odpovídal kladně, řekl, že na běhání, poprosila jsem ho tedy, aby nám řekl alespoň větu o tom, jak běhá, jestli závodně, nebo rekreačně, jak často, atd. Když se pochlubil svými výkony na závodech, poprosila jsem ho, aby ze svého „binga“ vybral nějakou aktivitu a někoho, u koho zjistil, že ji má rád a tomu hodil míček. Ten nám řekl další větu o své aktivitě. A hodil míček dalšímu. Nakonec to dopadlo skvěle, děti se bavily, snad i něco naučily a učitelka se k mé neskonalé úlevě vrátila. Další týden už jsem učila svojí první hodinu. S plánem, rozmyšlenými aktivitami a záložním úkolem, kdyby děti něco nebavilo, nebo kdyby prostě jen zbyl čas to všechno bylo tak nějak jednodušší. Necítila jsem se vůbec tak zoufale, jako předchozí týden. Během jedné práci ve dvojicích, zatímco jsem obcházela třídu, se na mě hodně dětí obrátilo s tím, že si třeba nejsou jistí, co napsat tam a tam a proč Anička říká, že tam a tam není zrovna „is“, ale „are“. Líbilo se mi, že se na mě vůbec nebáli obrátit a když jsem viděla, že pochopili, co jsem se snažila vysvětlit, byl opravdu dobrý pocit. Nicméně, pro svoji první učicí hodinu jsem si vybrala páťáky, tam je to asi ještě jednoduché. Uvidíme příští týden, až přijde na řadu učení osmáků…