Musím na začátek říct, že praxe je pro mě každým týdnem více a více pozitivnější, ačkoliv jsem se setkal i s prvními negativními dopady. Postupem času si neustále více zvykám na nové třídy a zároveň k nim začínám mít o to více hlubší vztah a mám všechny ty dětičky hrozně rád…Poslední dva týdny jsem se z mé vlastní iniciativy domluvil s vedoucí učitelkou, aby šla se mnou do hodin OV ve všech třídách, kde působím a následně můj výstup zhodnotila. Na hodinách „bez dozoru“ se mnou děcka moc rády komunikují a kolikrát se bavíme o tématu dané hodiny (i mimo něj) tak, že ta vyučovací hodina uteče neskutečnou rychlostí. Trošku jsem měl teda obavu, že když bude na hodině přítomna i jejich učitelka jako dozor, tak abych tím nenarušil atmosféru ve výuce a místo aktivních děcek neměl spíš třídu mlčících „mrtvolek“. No tyto předtuchy se bohudík úplně nenaplnily. U sedmáků to byla standartní hodina jako vždycky a u devítek téměř taky. Jen jedna z devítek byla neaktivní, ale tak s tím jsem počítal. Sám jsem nechtěl dělat ty hodiny nějak speciální už jen ve vztahu k tomu, že mě bude sledovat tento „dozor“, takže jsem si přípravy, aktivní činnost pro děcka, ale i výukové hry připravil úplně stejně, jako to dělám na každé hodině. Zároveň jsem se snažil s nimi jednat i totožně, jako to dělám vždycky. Zkrátka aby ta hodina s dozorem vypadala úplně stejně, jako to dělám i bez dozoru. Co se týče finálního hodnocení, tak jsem byl překvapen a nemohl být snad ani více spokojen. Vedoucí učitelka byla z mých hodin naprosto nadšená a chválila si mě a celkově ty hodiny jako „suprový“. Jak moje vystupování, zábavné hry formou opakování, tak i to samotné předávání informací. Z mých slov je to prý pro ty děcka opravdu neskutečně poutavé a sama mi několikrát zdůrazňovala, že by chtěla býti moji žákyní a že je jen škoda, že během svých studijních let neměla takového učitele, jakým jsem já :D. Prý je na mě neskutečně vidět a znát ta chuť a to zapálení pro vyučování jako takové a jsem ještě praxí nezkažený člověk, kterého to neskutečně baví. A to je pravda. Opravdu neskutečně mě to baví a já se vždycky celý týden těším na to, až zase bude čtvrtek-pátek a já budu opět na základní škole s dětma. Aby to ale nebylo jen o těch suprových pocitech, tak se mi staly i dvě takové negativnější příhody. Tou první byla zkušenost s vyučováním jiných kantorů a jejich přístupem. Jednu devítku mám i z hodin informatiky a jelikož celý devátý ročník je v informatice výhradně o opakování, tak jsem si pro ně nachystal práci na celou dvouhodinovku a sám si myslel, že je to bude bavit a budou pro to mít nějaký zápal. Přeci jen mládež v dnešní době má zájem především o tu výpočetní techniku, takže co jiného by je mělo bavit, než tohle.. Jednalo se o pár lehkých cvičení v excelu. No nebudu lhát, setkal jsem s odporem a nechutí k danému cvičení. Otázky typu, k čemu jim to bude, že tohle nebudou potřebovat, že tohle se jim dělat nechce atd., tam zaznělo z úst děcek hned několikrát. Nejvíc úsměvný to bylo v případě jedné dívky, která k tomu měla největší odpor a přitom dotyčná chce jít na školu s ekonomickým zaměřením. Když jsem ji řekl, že na ekonomce je excel to hlavní, s čím tam pracují, tak stejně reagovala, že tohle nebude v životě potřebovat. No postupně jsem se s děckama dostal k jádru tohoto problému – byl to jejich vyučující, kterého měli od šestého až do osmého ročníku a který je zároveň jejich třídním učitelem. Chválí si ho, že to je super učitel. Super v tom slova smyslu, že po nich nic nechce. Jejich hodiny informatiky vlastně spočívali v tom, že jim řekl, ať si dělají, co chtějí. Takže za celé ty roky se nenaučili vůbec nic, a proto byl pro mě opravdu obtížný úkol po těch letech něco od nich vyžadovat ke splnění. Není to chyba těch žáků, ale chyba toho učitele. Můžu říct, že jsem byl pěkně naštvanej. Sám jsem si dal takovou práci, abych udělal tu hodinu pro děcka něčím zajímavým, co by je mohlo bavit a zaujmout a nakonec to dopadlo takhle, protože je předchozí učitel nic nenaučil. No vzhledem k tomu, že jsem pouze na praxi, tak to ani nemá cenu řešit, ale stát se něco podobného někde, kde bych působil na hlavní pracovní poměr, asi bych měl s dotyčným kantorem trošku problém. Druhý problém se týká zřejmě mojí oblíbenosti u žáků. Děcka si mě neustále chválí, chválí si mě i moji vedoucí učitelé a řada žáků, kde nepůsobím, za mnou neustále chodí, abych je taky vyučoval. Nejlíp ze všech předmětů a už napořád :D. Nevím, co se děje na jiných hodinách u jiných učitelů, když tam nejsem nebo tak. Nikdo mi doposud nedal jedinou výtku vůči čemukoliv. Nebo teda alespoň ne přímo. No a už se ke mně doneslo, jak někteří učitelé, se kterými jsem se ani nikdy nepotkal, mají problém s mým přístupem. Žáci si mě chválí, mají mě rádi, výuka je baví a já sám jsem pak o to radši. Je pravda, že nevím, jak sami žáci to prezentují mezi těmito kantory a pokud jim přímo říkají, jestli by nemohli učit, jako já, tak je mi jasný, že je to pak štve. Na druhou stranu ale mně hrozně vadí tenhle neosobní přístup, tyhle pomluvy za zády a štěbetání. Typickej znak ženských. Pak když se s nimi potkám na chodbě, tak to jsou samé úsměvy a radostné pozdravy, ale přitom za zády jednají úplně jinak. Něco takovýho vyloženě nesnáším, ale bohužel to je znak lidské „společnosti“ a obzvláště zde v ČR.