Má praxe započala náslechy. Tyto náslechy byly z výtvarné a hudební výchovy - většinou brané jako „odpočinkové hodiny“. Jak má tedy člověk k tomuto přistupovat. Má provádějící učitelka měla stejný názor. Zcela se netajila a přiznala lehký odpor k hudbě. Jak tedy chce učitel předávat kladný vztah k hudební výchově, když ho sám nemá? Nezrcadlí snad učitelé svůj postoj v dětech? Hodiny této provádějící učitelky byly poměrně nudné. Jak tato hodina může bavit děti, když já byla zcela znuděna. Rozvržení hodiny bylo následné: příchod do třídy, pár úvodních slov, zdlouhavé organizování a nadpis na tabuli: kánon. Po vysvětlení, bylo téma předvedeno v praxi. Dětem byl rozdán text a předzpívána písnička. Následně zpívali spolu. Zcela chybělo rozezpívání či rozmluvení. Děti tedy nebyli ani připraveni na zpěv – není tedy divu, že intonace byla špatná. Ačkoliv tu byl jistý hudební potenciál, byl nerozvinut. Ze strany učitelky nebyla ani snaha o rozvinutí – pouze o přežití hodiny. Někteří jedinci byli podle kontextu hodiny hudebníci. Také šlo vidět jejich zapálení pro hudbu, které bylo opomíjeno. Jako kladné bych brala zapojení hudebně zdatné žačky do hodiny. Žačce řekla ať předzpívá píseň. Chyběla mi v této hodině komunikace. Myslím si, že kdyby byly děti více zapojeny, otevřeny, práce s nimi by byla jednodušší a obohacující. Je otázkou jak motivovat učitele a jak motivovat děti. Jedno bez druhého je zcela nemožné. Demotivovaný učitel s motivovanou třídou či naopak, nebude nikdy fungovat. Podle mého názoru je nutné se vzdělávat a rozvíjet jako osobnost a člověk. Učitel musí být neustále aktivní, aby mohl aktivizovat děti. Nevycházet ze cviku a ze svého oboru. K rozvoji patří také psychická hygiena – jak jsem viděla na mé provázející učitelce – je třeba se udržovat v dobrém psychickém stavu. Měla jsem příležitost vidět přehnané reakce mé provádějící učitelky. Ukazovala dětem obrázky nástrojů a jeden měla opačně. Žák tuto paní učitelku opravil a ona ho následně pokárala. Takových situací bylo více. Poměrně obyčejná situace dokázala v této učitelce vyvolat aféru. Vše brala osobně. Chyběla zde lehkost. Klima třídy bylo poměrně chaotické – člověk nikdy nevěděl co se stane, jaký podnět mohl vyvolat reakci. Dalším udivujícím faktem bylo známkování. „Víš, já jim ani nedávám testy. Nebaví mě to opravovat a nechci je ani otravovat z tohoto předmětu.“ Tyto slova mě moc nepotěšily. Nemyslím si, že by měl být tento předmět brán méně vážně, než jiný. Rozvíjení tohoto typu myšlení, je důležitou součástí osobnosti člověka. Na řadu přišel náslech z výtvarné výchovy. Upřímně, nevím co si myslet o stylu učení mé provádějící učitelky. Je snadné posuzovat z pozice posluchače, proto jsem se snažila býti méně kritická. Hodiny byly poměrně rušné, možná z důvodu, že téma nebylo zajímavé. Dostali za úkol malovat akvarelem dýni. Měli se soustředit na stíny objektu samotného i za objektem. Tyto stíny jim ústně popsala a děti měli za úkol vytvořit dýni podle jejího popisu. Myslím si, že kdyby dětem dala na stůl dýni, osvětlila ji z jedné strany, a nechala je chvíli, aby přisly na zákonitosti, tak to pro děti bude zajímavější. Stejně tak, jako hodina inspirována dušičkami. Neměla připravenou hodinu, tudíž jen ukázala obrázek jak budou vystříhávat postavy kostlivců. Inspirovali se umělkyní, ale díky přípravě řekla, že se to naučí až pak. Žádné povídání o dušičkách ani umělci. Není divu, že chuť k tvoření u dětí chyběla. Tyto témata hodin využívala pro všechny třídy stejně. Což je podle mě pouze její pohodlný postoj. Jedna z věcí, která mi vadila, byla absence projektorů ve třídách. Tyto umělecké předměty vyžadují názorné ukázky - umělců, videí, nástrojů, orchestru atd. Tato praxe mi tedy zatím nepomohla v otázce, se kterou jsem přicházela a to „Jak být dobrým učitelem“. Snad během mého studia a náslechů přijdu na to, jakým nebýt a vezmu si příklad – jakým být.