Zbývá mi odučit poslední hodinu a první praxe bude za mnou. Když jsem v říjnu začínala, bála jsem se a těšila zároveň. Praxe se chýlí ke konci a já mám stejné pocity jako na začátku. Těším se až budu doopravdy učit, ale zároveň se bojím. Těším se na to, že mě nebude omezovat zavedený styl, který mají nastavený provázející učitelé a budu si moct sama zvolit takový styl výuky, který bude vyhovovat mně i mým žákům. Bojím se ale jedné věci. Všechny hodiny, které jsem odučila, se mi povedly. Mám zpětnou vazbu od učitelů, žáků i od paní doktorky Zítkové. Všichni byli z hodin nadšeni a bavily je. I já z hodin odcházela vždy s dobrým pocitem. Děti byly úžasné, hezky reagovaly a ani nezlobily jako obvykle. V hudební výchově jsem v 6. ročníku probírala tance, další hodinu jsem přinesla kytaru a hodinu motivovala k táborovému ohni, totéž jsem si vyzkoušela i o rok výš v 7. třídě. Obě třídy reagovaly naprosto skvěle. S deváťáky jsme soutěžili v hudebním Riskuj. Ti o tom básnili ještě další týden a chtěli si to zahrát znovu. Žáci hodnotili hodiny, které měli se mnou jako „lepší než normálně“. V českém jazyce jsem učila v 6. třídě pravopis vlastních jmen. Se stejnou třídou jsem opakovala i podstatná jména. Jako téma pro opakování jsem zvolila tematiku Harryho Pottera, což mělo ohromný ohlas. V 8. třídě jsem probírala epos Aeneas. Už jen příští týden sloh a v něm popis. Teď ale k mým obavám. Podařilo se mi udržet pozornost a kázeň z toho důvodu, že náplň a obsah hodiny děti zaměstnaly natolik, že nestihly nic jiného, nebo to bylo tím, že jsem pro ně byla jako takové zpestření v rámci výuky? Brouka mi nasadila do hlavy moje provázející učitelka českého jazyka. Ta mi po odučení „potterovské hodiny“ řekla, že hodina byla hezká, že to děti bavilo, ale že by chtěla, abych si zkusila hodinu odučit úplně bez přípravy. A že to zkusíme hned další den. Protože učení není jen o psaní příprav a že skutečná výuka je o něčem jiném. Že ti mladí začínající učitelé si myslí, že bez přípravy umřou. A odešla. Původně jsem si neuvědomovala, ani co mi říká. Docházet mi to začalo až v průběhu dne a začala jsem se bát pátečního vyučování. Z hloubi duše jsem s ní nesouhlasila. Vždyť jsem odučila třetí hodinu v mém životě. Sotva mám takové schopnosti a zkušenosti, abych dokázala improvizovat a během deseti minut o přestávce sestavila celou hodinu. Navíc příprava je podle mě důležitá, především z toho důvodu, že učit teprve začínám. Cítím totiž zodpovědnost vůči dětem, aby to, co jim chci předat mělo hlavu a patu. A v žádném případě nechci, aby děti viděly, že jsem nepřipravená a cucám si něco z prstu. A znám plno učitelů, kteří za sebou mají dvacet třicet let praxe a přípravy si stále píší. Naštěstí se žádné improvizování nekonalo a já měla normální náslech. Nicméně nevím, proč mi tím vůbec vyhrožovala. Když jsem se s ní loučila, opět zmínila, že by chtěla, abych si to zkusila. Nevidím v tom ale vůbec žádný efekt. Pokud mě tedy vyloženě nechce před třídou shodit... Je tedy můj názor, že přípravy jsou podstatnou součástí výuky, správný nebo má pravdu paní učitelka?