Byl pátek, čtvrtá vyučovací hodina žáků 8. C v pořadí, předmět přírodopis a téma vačnatci. Paní učitelka zdála se mi být poněkud v ráži. Myslím si, že to začalo před hodinou, když jsem na ni čekala u kabinetu, doběhla pár minut před zvoněním obklopena žáky ze třídy, kteří po ní chtěly uznat omluvenky. Celá rozohněná a unavená, ale nedala to na sobě znát, a tvářila se, ostatně jako vždy, energicky a vlastně i celkem drsně. Doufala jsem, že mne seznámí s učivem a nějak mne uvede do situace, tématu a cíle hodiny. Mýlila jsem se, akorát jsem se dozvěděla, že na začátku hodiny si žáci napíší krátký test na opakování z hodin minulých. Poté jsem slyšela debatu mezi učiteli v kabinetu a raději se rozhodla počkat před ním a nevyrušovat. Na chodbě jsem spatřila i statného a poněkud rozohněného muže. Později jsem zjistila, že to byl tatínek jednoho z žáků. Říkala jsem si, že toho paní učitelka opravdu nemá na jednu přestávku málo. Se zvoněním jsem společně s paní učitelkou vešla do třídy. Můj první dojem byl asi takový, že jsem vešla do pavilónu opic. Viděla jsem žáka, jak leží na lavici, jeho spolužačku, která přeskakuje batohy položené v řadě, kluka, který nahlas sprostě vykřikoval na holky, a dalších dvacet dětí, které běhaly a hulákaly snad na celou školu. S mírnou nervozitou jsem se postavila před tabuli a nechala paní učitelku, aby si je zklidnila. S mým překvapením na ně stačilo zakřičet: „Zvonilo snad, ne?“ a žáci během okamžiku zajeli na vlastní místa do lavic. Dokonce mi žák ze zadní lavice rovnou uvolnil místo a přesunul se do první. Najednou bylo ticho jako po pěšince. Kdyby někomu upadl špendlík, slyšela bych to. Celá nervózní jsem čekala až mne paní učitelka představí. Myslím si, že si nechala takovou delší odmlku schválně, aby dala tichý důraz na to, že hodina již začala. Zatímco ubíhaly asi ty čtyři vteřiny ticha, honilo se mi neustále hlavou: Budou ze mne mít respekt? Jak mne vezmou? Vypadám jako budoucí paní učitelka? Neměla bych si příště vzít radši kabát místo sportovní bundy?... „Děti, tohle je paní inspektorka, a bude tu na vás dohlížet, takže se chovejte tak, jak máte, nebo z toho bude problém.“ Nemohla jsem uvěřit svým uším, ani očím. Najednou se všem dětem změnily výrazy a cítila jsem napjatost úplně všech. „Kecám, je to budoucí paní učitelka, ale nachytala jsem vás co? Bude sedět vzadu, díky Šimone, že jsi už uvolnil místo.“ Najednou jsem nevěděla, jestli se smát nebo se tvářit zmateně jako žáci. Nakonec jsem se usmála a odebrala se, celkem rozpačitě, na své místo. Přemítala jsem si hlavou, jestli jsem se tvářila dobře, jak jsem působila a vypadala. No, snad dobře, stejně si myslím, že ty děti si zapamatovaly jen to, jak je na začátku hodiny jejich paní učitelka uklidnila, dala do latě, a ještě k tomu napálila.