Pro svoji praxi jsem si vybrala jazykovou školu v místě mého bydliště, a to v Ivančicích. V jazykové škole se vyučuje angličtina, němčina a francouzština. Účastnila jsem se skupinové výuky. Studenti si však mohou dále vybrat mezi výukou individuální a firemní, která pro moji praxi není momentálně tolik důležitá. Vzhledem k tomu, že se nacházíme v soukromé jazykové škole, probíhá zde výuka, z mého úhlu pohledu, trochu jinak. Prvním výrazným rozdílem je, že vyučovací hodina zde trvá 60 minut, při větších skupinách (6-8 studentů) 90 minut. Další, pro mě markantní rozdíl je, že studenti mají o výuku a zdokonalení se v jazyce opravdu zájem a je to jejich koníček, takže i práce s nimi je mnohdy snazší, efektivnější a pokroky rychlejší. Naopak od základní školy, kde jsem vykonávala praxi, vyučující je ve třídě ještě před začátkem hodiny a postupně zdraví francouzsky všechny přicházející studenty. Přišlo mi to jako pěkné gesto k tomu, aby se každý stihl naladit a „přepnout“ do francouzského jazyka. Velmi se mi líbilo, že vyučující začínala hodinu opakováním klíčových věcí z minulé hodiny a končila opakováním nově nabytých vědomostí. Dále také kladla důraz na to, aby každý měl možnost minimálně jednou mluvit francouzsky přímo s ní a vícekrát se spolužákem při vytváření dialogů nebo hraní scének, u pokročilejších řešení sporu na základě zadání. Oproti mé zkušenosti ze ZŠ, lektorka po většinu hodiny stála nebo se pohybovala po třídě. Pokud studenti dělali rozhovory nebo různá cvičení ve dvojicích, lektorka chodila mezi nimi, opravovala je a pomáhala jim, pokud si nevěděli rady. Z mého pohledu to navodilo více individuální přístup ke každému ze studentů a také příjemnou atmosféru nebát se zeptat, pokud něčemu nerozumí, nebo si neví rady. Lektorka se snažila mluvit převážně francouzsky. U začátečníků všechny své pokyny říkala dvakrát, jednou ve francouzštině, podruhé v češtině. Toto se mi velmi líbilo, protože žáci si již od začátku zvykali na nová francouzská slovíčka a pokyny. Celkově musím říct, že se mi výuka v JŠ velmi líbí, a to především z toho důvodu, že studenti tam chodí rádi, do třídy přichází s úsměvem a také s ním odchází. Myslím, že poté i učitele taková práce baví víc, když vidí pozitivní zpětnou vazbu a smysl svojí práce oproti znuděným, mnohdy otráveným žákům na ZŠ. Jedna z věcí, která mě na vyučování velmi baví, je pravdivost rčení, že učitel je poloviční herec. S každou třídou nebo skupinou je potřeba pracovat jinak, každá má jiné nároky, jiný temperament, jinou atmosféru. Mimo to výuka pro mě představuje skvělý lék na osobní trable, protože, když jsem v ráži a snažím se studenty namotivovat, něco jim učivo vysvětlit nebo je strhnout pro zápal hodiny, člověk nemá vůbec čas v hlavě myslet na to, kdo ho předtím naštval, co se mu nepovedlo apod. Samozřejmě každá mince má dvě strany, a i když mi zatím práce na jazykové škole přijde lákavější, i zde jsou jisté nevýhody a úskalí. Například je zde velmi zajímavá skupinka 6 žen, které jsou ve věku 16 až (přibližně) 50 let. Chápu, že francouzský jazyk nikdy nebude číslo 1 a bude těžší obsadit skupiny v soukromé sféře, takže takové věkové rozdíly mohou být běžné. Nicméně, když jsem poprvé před nimi stála, bylo to pro mě velmi zvláštní a cítila jsem se nesvá. Byla jsem zvyklá na věkově homogenní skupiny, kdy jsem si byla jistá svým přístupem. Nevadí mi učit dospělé nebo adolescenty zvlášť, s těmi již nějakou zkušenost mám. Ale dohromady to pro mě byl oříšek. Nechtěla jsem dělat z dospělých děti a zase pro náctileté nezábavnou hodinu. Pravda je, že při náslechu to lektorce šlo skvěle a nevypadala, že by jí to přišlo nějak zvláštní či nepříjemné. Nicméně jsem to musela zkusit a snad jsem výuku zvládla úspěšně. Myslím si, že klíčem k úspěchu (nejen v této situaci) je být si sám sebou jistý. Lidé dokáží velmi rychle vycítit, když si učitel nevěří a potom respekt a přijímání informací od takového člověka upadá. Děti jsou na to ještě vnímavější a takového učitele dokáží velmi rychle zdeptat. Další věc, kterou jsem zjistila, je, že i dospělí se rádi učí stylem škola hrou a vůbec jim nevadí se na chvíli vrátit do dětských let, samozřejmě s jistou mírou. Z jazykové školy mám ještě jeden intenzivní zážitek, který bych ráda sdílela, ovšem na něj zatím neznám řešení. Kurz francouzštiny pro mírně pokročilé navštěvuje jedna dáma, která je velmi milá a snaživá, přesto že jí talent na jazyky nebyl dán do vínku. Jelikož chodí na lekce přímo z práce, většinou se o pár minutek opozdí. To vše by vůbec nevadilo. Problém ale nastává v momentě, kdy vstoupí do třídy. Zároveň s ní třídu zaplní vůně velmi těžkého parfému, který ve vzduchu zůstává i po jejím odchodu. Vím, že je možné otevřít okna, ale studenti sedící u oken tomu nejsou vždy nakloněni, případně jen na chvíli, což situaci neřeší. Musím říct, že i když jsem si nikdy nemyslela, že mám citlivý nos nebo citlivost na parfémy, upřímně mě po této lekci rozbolela hlava. A řešení? Bohužel netuším. Třeba paní Jana změní parfém, nebo si zvyknu, nebo zjistím, že tento zdánlivý problém je pro výuku nedůležitý a malicherný a přestanu se na něj soustředit. I když podobnou osobní zkušenost ze ZŠ nemám, slyšela jsem vyučující na ZŠ stěžovat si na podobný problém – a to zejména ve třídách vyšších ročníků po tělesné výchově. Je pravda, že zde se nejedná o vůně, ale přímo pachy a zápachy. Toto zamyšlení mi ukazuje, že být učitelem je doopravdy multifunkční profese. Vidím, že, úlohou učitele není jen motivovat, naučit, vysvětlit, ukáznit, ale také umět řešit otázky zdánlivě s výukou nesouvisející jako je například pachy v ovzduší a věřím, že existují i další příklady.