Učím angličtinu v první třídě. Děti mají pouze hodinu týdně a učí se angličtinu výhradně mluvením, žádné psaní ani čtení (neboť psát a číst neumí pořádně ani česky). Učit tak malé děti se na první pohled jevilo jako zábava. Časem jsem ale pochopila, že práce s takhle malými dětmi je mnohem náročnější, než s zdá. V září máte učit děti barvy a čísla. Některé děti mají problém barvičky rozeznat a většina třídy neví, jak vypadají všechna čísla. V druhém pololetí přišly na řadu předložky. Děti se zatím učí „pouze“ čtyři. Říkala jsem si, že to bude stejné, jako je naučit 4 další slovíčka. Není! Pro děti jsou předložky nějakým složitějším a komplexnějším pojmem. Naučit je, že „on“ je na a „under“ je pod ještě není nemožně, ale chtít po nich dvě fráze „na stole“ a „pod stolem“ je v některých případech snad nadlidský úkol. Děti poměrně dobře reagují na samostatná slovíčka, ale učit je nějaké fráze či věty je pro většinu velmi těžké. Ptám se tedy, zda je vhodné začít s angličtinou již od první třídy? A jaké by měly být kladeny nároky na tak malé děti? Mají se učit pouze slovíčka, přesto, že se nesetkají s jejich psanou formou, a když se ke stejným slovíčkům dostanou ve třetí třídě, je to jako by se je učili poprvé. Co mě ale tíží mnohem víc je, že nás ve škole na takové situace vůbec nepřipraví. Máme pouze jeden metodologický předmět za semestr, kde nám představí nějaké obecné principy. Dostaneme diplom z učitelství anglického jazyka na základní škole. Jak ale pracovat s mladými žáky, což je pro základní školu typické, s tím nám nikdo nepomůže. Druhá situace, se kterou jsem se tento semestr setkala, je z deváté třídy. Vždycky jsem si myslela, že bych chtěla učit na střední škole, nebo alespoň na osmiletém gymnáziu. Před dvěma týdny jsem šla suplovat do deváté třídy. Vždycky jsem si myslela, že s (přirozenou) autoritou nemám problém, a že si studenty dokážu srovnat, když je potřeba. Najednou jsem se ocitla před skupinou asi 24 deváťáků. Tak deset chlapců bylo o hlavu vyšší, než já a tak 2/3 dívek bylo tak zmalovaných a oblečených, že vypadalo na 30. Najednou jsem si připadala, že tím nejmladším, jsem tam já. Byl to hrozně zvláštní a nepříjemný pocit. Situaci vůbec nepřidalo, že se chlapci začali převádět a byly neuvěřitelně drzí. Když jsem se je pokoušela srovnat, vůbec na moje slova nereagovali. Snažili se dát mi najevo, že oni jsou Zkušenější učitelky mi tvrdily, že když jde člověk suplovat do nějaké třídy, kterou normálně neučí, je to jiné, než kdyby ty žáky znal a oni znaly je. Kdybych prý v té třídě učila od září, chovali by se žáci jinak a bylo by to zvládnutelné. Sice věřím, že na tom něco bude, ale současně jsem ráda, že v červnu děcka odejdou a já se nemusím strachovat, že bych je od září opravdu musela učit.