Je pro mě velmi zvláštní, že už píšu poslední reflektivní deník tento semestr. Blíží se Vánoce a praxe je skoro u konce. Někteří z mých spolužáků už ji mají za sebou, mě čeká ještě pár týdnů a nějaké ty hodiny na odučení. Už jsem si to párkrát vyzkoušela. Doufám, že ta nervozita, kterou vždycky před hodinou mám (ať už se ji snažím jakkoliv zakrýt, tak tam je) časem zmizí. Asi to chce fakt praxi, člověk se většinu věcí naučí, ale třeba si nemyslím, že se dá naučit učit. Jakože asi se dá zvládnout taková ta organizace hodin a tak, ale ten talent by tam měl být a ne každý učitel ho podle mě v dnešní době má. Kdo ví, jestli ho mám já. Vždycky jsem měla dobrý vztah se staršími dětmi (školáci a výš), ale ono to většinou souviselo s nějakou výchovou, jako třeba když míváme v naší církvi tábory. Tam je člověk až tak nějak neučí nějaký konkrétní předmět, i když je vyučujeme Božímu Slovu. Jenže ve škole to je jiné. Je třeba jim předat znalosti toho daného předmětu. Někdy mám pocit, že nejsem chodící encyklopedie. Že ty nároky na učitele jsou obrovské. Já jsem ve svých dětských a školních letech vždycky učitele viděla jako někoho, kdo ví o svém předmětu všechno. Ale to je podle mě blbost. Teď to vidím na sobě. Mám velké rezervy. Jasně, učitelé jsou taky jen lidé, ale i přesto by měli být odborníci ve svém oboru. Začínám pozorovat určité vztahy ve třídě. Když už tam jsem déle, tak se občas něco málo o těch dětech dozvím. Teď jsem si všimla, že kluka, který má ADHD, celkem nemají ve třídě rádi. On má potřebu všechno říkat nahlas. Takže když má nějaký zážitek k nějakému tématu, tak to musí říct. Ale ti spolužáci to nechápou. Vidí ho jako blbečka, který podlézá. Jednou se prý i rozbrečel v tělocviku, protože prohrál. Asi je moc emotivní. Tohle je zrovna třída, která si celkem ubližuje. Jsou tam slabší jedinci. Většina se snaží být neutrál, aby neměli problémy. Tomu klukovi schovali učebnici a nikdo se nechtěl přiznat, kdo to byl. Opravdu hloupost, na osmou třídu je to trapné. Jenže tohle je už šikana. Sice slabší forma, ale i tak. Nelíbí se mi, že se za něho nikdo nepostavil. Jen jeden kluk neustále opakoval, že jsou trapní, že když už chtějí udělat nějaký prank, tak ať mu vezmou celou tašku. Tak trochu jsem si to spojila i s tím, že v dnešní době už by se ani nenašlo moc lidí, kteří by veřejně protestovali třeba proti komunismu. Když nejsou schopní se zastat spolužáka, jak by taky mohli, že. Teď jsme slavili samá výročí, ale podle mě si vůbec neuvědomujeme, jak dobře se máme a jsme nevděční. Tím komfortem jsme zlenivěli a pochybuju, že jsme stále vlastenci. Asi nemůžu generalizovat. Já jsem hrdá na svou zem, ať už jsou Češi jacíkoliv. Ale je mi líto, že nemáme odvahu ani v maličkostech. Je to i o tom postavení pak ve třídě. Když se zastaneš slabšího, jsi automaticky terčem posměchu a stáváš se taky outsiderem. Abych nebyla jen negativní, hrozně mě překvapily některé děti. Krom toho, že si mě pár holek ze sedmé třídy oblíbilo, tak jsem měla možnost číst některé krátké eseje nebo názory na určitou problematiku očima dětí, protože psali čtvrtletky. U některých mě velmi překvapilo, jaký talent na psaní se v nich skrývá a taky jak přemýšlí o určitých věcech. Jedna holka, o které jsem psala úplně na začátku, mě mile překvapila svým psaným projevem. Ta, co neustále vyrušuje, je ignorantka a nedělá maximum. Jak je možné, že navenek takhle působí a uvnitř se skrývá něco jiného? Myslím, že je v ní velký potenciál. Ale ona sama to nedává najevo. Asi chce v té třídě prostě zapadat, tak dělá jen to nutné. Škoda, že na praxi nemám větší prostor a více času ty děti poznat osobněji. Zajímal by mě její příběh. Není jednoduché být teenagerem v dnešní době.