V současné době mám na praxi odučeno 8 hodin dějepisu a 3 hodiny českého jazyka a literatury. A musím tedy prozatím konstatovat, že dějepis se mi mnohem lépe učí, neboť v něm mám větší znalosti a jsem si tak v průběhu výuky i při plánování více jistá. Největší slabinou je u mě mluvnice českého jazyka. Vzhledem k zatím ne příliš obsáhlé a prakticky vyučované didaktice na fakultě dosti tápu v tom, jak mluvnici (a sloh) učit. V pátek jsem ze šesti hodin strávených na praxi celkem 5 odučila, z toho 2 přestávky jsem byla na dozoru. Obávala jsem se, že z tak nabitého dne budu unavená. Kupodivu tomu tak nebylo, celý proces výuky jsem zvládla nad očekávání dobře. Tento fakt mě dost motivoval. Celkově oproti praxi v minulém semestru jsem schopná se rychleji a efektivněji připravovat na výuku, v hodinách se již nesoustředím jen na to, CO říkám, ale i na to JAK to říkám. Snažím se měnit tón a tempo hlasu, používat zajímavé slovní obraty a celkově se pokouším žáky zaujmout. Od svých provázejících učitelek jsem dostala skvělé tipy, které díky tomu, že učím dvě paralelní třídy, mohu hned v následující hodině aplikovat. Stále mám však problém s autoritou. Zdá se mi, že žáci jsou v mých hodinách hodní jen z důvodu, že jsou zvědaví s čím přijdu, a také proto, že je ve třídě i jejich učitelka. Když žák řekne něco nevhodného, dost často se snažím na jeho narážky reagovat vtipem, zkouším jeho názor aplikovat ve výuce, ukázat buď, že i zdánlivá hloupost/výstřednost může být podnětná, nebo naopak jeho úsudek zadupat do země. Ale tím se zbytečně nechávám rozptylovat a výuka se pak protahuje. Má provázející učitelka na nemístné komentáře žáků oproti mně reaguje hbitě, jasně a nepřipouští žádnou další debatu. Hloupou poznámku utne hned v zárodku odsuzujícím slovním obratem, který dává jasně najevo, kdo má ve třídě autoritu. Mně ale takováto trefná slova (např.: A dost! To stačí! Mám pro vás nabídku – buď mě budete poslouchat, nebo si to jen opíšete z tabule. Konec debaty.) nenapadají. Ani nemám potřebu je vyslovit. Většinou při žákovských narážkách oněmím a v hlavě se mi perou dva názory: Jasně a razantně zasáhnout klasickými učitelskými slovy: mlč, to mě nezajímá, teď mluvím já, uklidníme se…, nebo nebýt tou trapnou káravou učitelkou a zareagovat i na provokaci pozitivně? Trochu si říkám, jestli tyto jasné učitelské povely v sobě ještě nemám zakódované právě proto, že ještě pořádně neučím, nemám zkušenosti, nemám vlastní děti. Možná si s tím až moc lámu hlavu. Z této úvahy ovšem vyplývá, že se konstantně od počátku praxe bojím, že nebudu mít dostatečnou autoritu a nebudu schopná si ve třídě zjednat pořádek a klid pro práci. Hodně lidí z okolí mi i říká, že jsem moc hodná, milá, slušná a neumí si mě představit ve výchovné roli. A já sama vlastně ani nevím, jakým stylem chci budoucí generace vychovávat. Hodně teď čtu knihy o alternativním přístupu k žákům, jejich hodnocení, motivaci, férovém přístupu ve školství. Myšlenky např. Roberta Čapka se mi velice líbí a chtěla bych jeho metodiku ovládat, ale nedokážu si představit, jak si s tímto přístupem lze poradit u těch neproblémovějších žáků. Letošní praxe mě baví více než ta předešlá. Ve školním prostředí se cítím mnohem lépe, nejsem ze všeho tak vystrašená, zároveň se snažím neorientovat se pouze na výkon, ale i na svůj vnitřní pocit. Zážitky ze školy netíží můj volný čas tak často, jako tomu bylo v předešlém semestru, kdy jsem nad každou minutou a svým pochybením na praxi přemýšlela celý víkend. Pozoruji na sobě celkové zlepšení.