Me juoksimme umpimähkään pimeässä, loukaten itseämme kiviin, tunkeutuen pensaikkojen läpi, läähättäen kukkuloita ylös, syöksyen rinteitä alas, alituiseen siihen suuntaan, josta nuo kamalat äänet olivat kuuluneet.
Szinte vakon rohantunk előre a sötétben, neki-nekiütköztünk az otromba köveknek, vadul gázoltunk át a csaliton, dombnak föl, völgynek le, szakadatlanul abba az irányba igyekezve, ahonnan a rettentő hangok jöttek az imént.