Candido decia continuamente á Cacambo: Ello es cierto, amigo mio, que la quinta donde yo nací no se puede comparar con el pais donde estamos; pero al cabo mi Cunegunda no habita en él, y sin duda que tampoco á tí te faltará en Europa una que bien quieras. Si nos quedamos aquí, serémos uno de tantos; y si damos vuelta á nuestro mundo no mas que con una docena de carneros cargados de piedras del Dorado, serémos mas ricos que todos los monarcas juntos, no tendrémos que tener miedo á inquisidores, y con facilidad podrémos cobrar á la baronesita.
Egy hónap telt el a vendégeskedésben; ám Candide egyre ezt hajtogatta Cacambonak: »Mondhatom, barátom, hogy az a kastély, melyben én születtem, nem ér fel azzal az országgal, hova most kerültünk; de Kunigundám nincs itt és biztosan neked is van szeretőd Európában; ha mi itt maradunk, nekünk is csak az lesz a sorsunk, mint a többi itt lakónak; mig ellenben ha visszatérünk a mi világrészünkbe, és csupán tizenkét kost viszünk magunkkal Eldorado kavicsaival megterhelve, gazdagabbak leszünk, mint az összes királyok együttvéve, nem kell majd félnünk az inkvizitoroktól és kiszabadithatjuk a drága Kunigundát.«