Y, volviendo al hórreo, tomó su bastón y se dirigió a su casa. Al oír que Fokanich «vivía para su alma, siendo justo, como Dios manda», pensamientos vagos, pero fecundos, habían acudido en tropel a su mente, dirigidos todos a un único fin, cegándole el entendimiento.
A parasztnak azokra a szavaira, hogy Fokanycs a lelkének él, igazságosan, Istennek tetszően él, mint valami ketreczből kiszabadúlva, homályos, de jelentőségteljes gondolatok egész serege rohanta meg őt, melyek mind egy czél felé törve kavarogtak a fejében s elvakították őt a fényükkel.