Pero Levin lo pensaba así sin poder evitarlo, y recordaba las palabras de Kitty al despedirse: –No vayáis a mataros uno a otro sin querer... Los perros se acercában cada vez más, muy apartados entre sí y cada uno en una dirección. La espera era tan intensa que Levin confundió con el graznar de un ave el chapoteo de su propio tacón al sacarlo del barro, y apretó el cañón del arma. «¡Cua, cua!», sintió encima de su cabeza.
De Levinnek akaratlanúl is eszébe jutottak Kiti szavai, a melyekkel tőle búcsúzott: - Csak vigyázzanak, meg ne lőjjék egymást. - A kutyák, mindenik a maga szimatát követve s egymást el-elhagyva, mind közelébb jöttek; Levin oly feszülten leste a kis sneffeket, hogy a sárból kihúzott sarkának a szortyogását is sneff-szortyantásnak vélte, s izgatottan szorongatta a puskája agyát.