Ana miraba el rostro de Dolly, delgado, con huellas de cansancio y polvo del camino en las arrugas. Iba a decir lo que estaba pensando (que Dolly había adelgazado mucho), pero recordó que ella estaba mucho más guapa que antes (la misma mirada admirativa de su cuñada se lo había advertido), suspiró, y en vez de ello, se puso a hablar de sí misma.
Anna elnézte Dolli sovány, bágyadt és ránczaiban portól ellepett arczát, s ki akarta mondani azt, a mit gondolt, hogy tudniillik Dolli megcsúnyúlt; de eszébe jutván, hogy ő meg megszépűlt, s ezt Dolli pillantásából látta, felsóhajtott és elkezdett magáról beszélni.