El viejo y abandonado palazzo –de altos techos, frescos en los muros y suelo de mosaico, con grandes cortinas de seda en las altas ventanas, jarrones en las consolas y chimeneas de puertas esculpidas con lóbregas y desiertas estancias llenas de cuadros–, desde que se instalaron en él, mantenía en Vronsky la agradable equivocación de que no era un propietario ruso y un coronel retirado, sino un aficionado exquisito, un mecenas, y hasta un pintor modesto que abandonaba el mundo, relaciones y ambiciones por la mujer amada.
Az elhanyagolt, ódon palazzo, magas, ékítményes padmalyaival, freskós falaival, mozaik padlóival, hatalmas ablakain sárga szövetből készült nehéz függönyeivel, consolejain és kandallóin vázákkal, faragott ajtóival s képekkel teleaggatott komor termeivel, - ez a palazzo, miután átköltöztek belé, már a külsejével is elősegítette Vronszkijban azt a kellemes csalódást, hogy ő nem annyira orosz földesúr és állásnélkül való istállómester, mint inkább fölvilágosodott műbarát és maecenás, és a mellett egy szerény művész, a ki egy szeretett nőért lemondott a világról, az összeköttetéseiről, becsvágyáról.