Al verlo, Porthos se atusó de nuevo su mostacho, estiró una segunda vez su perilla y se puso a hacer señales a una bella dama que estaba junto al coro, y que no solamente era una bella dama, sino que sin duda se trataba de una gran dama, porque tenía tras ella un negrito que había llevado el cojín sobre el que estaba arrodillada, y una doncella que sostenía el bolso bordado con escudo de armas en que se guardaba el libro con que seguía la misa.
Porthos ennek láttán ismét pödört egyet a bajszán, újból végigsimított a szakállán, és egyre-másra integetett az egyik csinos hölgynek a szentély felé; a hölgy nem csupán csinos volt, hanem nyilván nagyúri dáma, mert néger kisinas állt mögötte, az helyezte térdeplőjére vánkosát, társalkodónője pedig címeres kicsi táskát tartott a kezében: ebbe teszi majd imakönyvét, amelyikbe e pillanatban belemélyed.