Vronsky, pintándola, admiraba su hermosura y su aire medieval, y Ana había de reconocer que temía tener celos de la italiana, y por ello trataba con especial afecto tanto a la nodriza como a su hijita. Vronsky miró por la ventana, puso sus ojos en los de Ana y luego, volviéndose hacia Golenischev, le preguntó:
Vronszkij, a mikor őt festette, gyönyörködött a szépségében és középkoriasságában, Anna pedig nem merte bevallani, hogy féltékeny a dajkára, és ezért különös gonddal gügyösgette és kényeztette őt is, meg a kis lányát is.