Recordó de repente cuando, de niños, dormían ambos en la misma habitación y sólo esperaban que Fedor Bogdanovich saliera para poder tirarse los almohadones mutuamente y reír, reír sin freno, sin que el miedo.a Fedor Bogdanovich pudiera reprimir aquella conciencia de la alegría de vivir que desbordaba de ellos y crecía como la espuma...
És egyszerre eszébe jutott, a mint gyerekkorukban egyszerre feküdtek le aludni, s csak azt lesték, hogy Bogdanycs Fedor kitegye a lábát az ajtón, hogy aztán elkezdjék egymást párnákkal hajigálni, s elkezdjenek kaczagni, oly féktelenűl kaczagni, hogy a Bogdanycs Fedortól való félelem se tudta bennük az életörömnek ezt a habzó és túláradó öntudatát fékentartani.