–Sí, ya lo he dicho yo. ¿Para qué insistir? –interrumpió de pronto Ana. «¡No hay ninguna necesidad», pensaba, «de que venga un hombre para despedirse de la mujer a quien ama, por la que quiso matarse, por la que ha deshecho su vida! ¡La mujer que no puede vivir sin él! ¡Y dice que no hay ninguna necesidad!». Ana apretó los labios y puso la mirada de sus ojos brillantes en las manos de Alexey Alejandrovich, con sus venas hinchadas, que en aquel momento se frotaba lentamente una contra otra.
De hiszen már megmondtam, minek hát ismételni? - vágott közbe Anna egyszerre oly ingerűltséggel, melyet nem tudott elfojtani. - "Semmi szükség sincs rá, - gondolta magában, - hogy egy ember elbúcsúzzék attól a nőtől, a kit szeret, a kiért el akart pusztúlni, a kiért tönkretette magát, s a ki nem tud élni nélküle. Semmi, semmi szükség sincs rá!" - Összeharapta az ajkait és csillogó szemeit rászegezte duzzadó erekkel átfutott kezeire, melyek lassan dörzsölgették egymást.