Son de Rafael, dixo el senador, y las compré muy caras por vanidad, algunos años ha; dicen que son la cosa mas hermosa que tiene Italia, pero á mi no me gustan: los colores son muy denegridos, las figuras no están bien perfiladas, ni salen lo bastante del plano; los ropages no se parecen en nada á la ropa de vestir; y en una palabra, digan lo que quisieren, yo no alcanzo á ver aquí una feliz imitacion de la naturaleza, y no daré mi aprobacion á un quadro hasta que me retrate la propia naturaleza; pero no los hay de esta especie.
»Raphael, válaszolá a szenátor; hogy hiuságomat kielégitsem, jó drágán vettem meg néhány évvel ezelőtt; állitólag ezek a legszebbek egész Olaszországban; nekem azonban egyáltalában nem tetszenek, szinezésük tulságosan sötét, az alakok nem elég kerekdedek s nem érvényesülnek eléggé, ruházatuk semmiféle szövethez nem hasonlit; de száz szónak is egy a vége, bármit mondjanak róluk, nem utánozzák hiven a természetet; én csak akkor szeretek egy képet, ha az az illuzióm van, hogy magát a természetet látom, de ebből a fajtából egy sincs. Sok képem van, de már rájok se nézek.«