Cosa natural era pensar que despues de tantas desgracias Candido casado con su amada, viviendo en compañía del filósofo Panglós, del filósofo Martin, del prudente Cacambo y de la vieja, y habiendo traído tantos diamantes de la patria de los antiguos Incas, disfrutaria la vida mas feliz; pero tanto le estafáron los Judíos, que no le quedáron mas bienes que su pobre cortijo. Su muger, que cada dia era mas fea, se hizo de una condicion de vinagre inaguantable; y la vieja cayó enferma, y era mas regañona, todavía que Cunegunda. Cacambo que cavaba el huerto y llevaba á vender la hortaliza á Constantinopla, estaba rendido de faena, y maldecia su suerte. Panglós se desesperaba, porque no lucia su saber en alguna universidad de Alemania: solo Martin, firmemente convencido de que en todas partes el hombre se encuentra mal, llevaba las cosas en paciencia.
Mikor végre annyi baleset után Candide feleségül vette kedvesét s együtt élt a filozófus Panglossal, a bölcs Martinnal, a ravasz Cacamboval és az öregasszonnyal, s miután az Inkák régi hazájából annyi gyémántot hozott magával, azt lehetne hinni, hogy nagyon boldogan éltek: ámde a zsidók annyira tuljártak az eszén, hogy a majorságán kivül alig maradt egyebe; felesége napról-napra csunyább, szeszélyesebb és kiállhatatlanabb lett; az öregasszony gyöngélkedett és még Kunigundánál is házsártosabb lett; Cacambo, ki kertészkedett és Konstantinápolyba hordta a veteményeket eladni, kimerült a sok munkától és átkozódott sorsa ellen; Pangloss vigasztalhatatlan volt, amiért nem ragyogtathatta tudományát valamelyik német egyetemen; ami Martint illeti, ő meg volt róla győződve, hogy mindenütt egyformán rossz, tehát türelmesen viselte sorsát.