Hacía cuanto podía para no oír las conversaciones sobre la manera de envolver al niño, volvía el rostro para no ver las vendas infinitas y misteriosas, los pedazos triangulares de tela, a los que Dolly daba gran importancia, y otras cosas semejantes. El acontecimiento del nacimiento del hijo (pues no le cabía duda de que sería niño), que se le había prometido, pero en el cual, a pesar de todo, no podía creer –tan extraordinario le parecía–, se le presentaba de un lado como una inmensa felicidad, tan inmensa, que le parecía imposible; y, del otro, como un suceso tan misterioso, que aquel supuesto conocimiento de lo que había de venir, y, como consecuencia, los preparativos que se hacían, como si se tratara de un acontecimiento ordinario producido por los hombres, despertaba en él un sentimiento de ira y de humillación.
Egész idő alatt azon volt, hogy meg se hallja ezeket az eljövendő gyermek bepólyázásának a módjára vonatkozó beszélgetéseket, iparkodott elfordúlni és nem látni meg bizonyos titokzatos és végtelen hosszúságú horgolt stráfokat és háromszegletű vászondarabokat stb., a melyeknek Dolli különös fontosságot tulajdonított. Az az esemény, a melylyel biztatták, hogy fia fog születni (meg volt győződve, hogy fiú lesz), s a melyben még se tudott hinni, olyan szokatlannak tűnt föl és egyrészről olyan óriási s éppen ezért lehetetlen boldogságnak, másrészt pedig olyan titokzatos eseménynek látszott előtte, hogy ezt a képzelt tudását annak, a mi történni fog, s a hozzá, mint valami közönséges és emberek által létrehozotthoz való készűlődést, fölháborítónak és megalázónak találta.