Oblonsky meneó la cabeza y miro con reproche a Veselovsky, aunque riendo, pero Levin no tuvo valor para decirle nada, especialmente porque cualquier reproche habría parecido motivado por el riesgo que había corrido y por el bulto que el choque con el arma le había producido en la frente. Veselovsky se mostró al principio sinceramente disgustado, pero luego rió de la alarma de tan buena gana, y tan contagiosamente, que Levin no pudo tampoco contener la risa.
De Levinnek sem volt lelke hozzá, hogy megpirongassa. Egyrészt olyan színe lett volna a dolognak, mintha az elmúlt veszély és az a búb hívta volna ki a szemrehányást, mely az ütés nyomán Levin homlokán támadt, másrészt pedig Vjeszlovszkij eleintén olyan naivul el volt keseredve, később pedig olyan kedélyesen és annyira szívből kaczagott az általános megrőkönyödésen, hogy lehetetlen volt együtt nem kaczagni vele.