Cierto que Alexey Alejandrovich sentía vagamente la ligereza y error de tal doctrina. Sabía que cuando perdonó a su mujer, sin pensar que lo hacía obedeciendo a una fuerza superior, se entregó a tal sentimiento por completo y experimentó más felicidad que ahora que pensaba a cada momento que Cristo estaba en su alma y que él cumplía su voluntad incluso cuando firmaba documentos. Pero ahora le era necesario pensar así, sentir en su humillación aquella elevación imaginaria desde la que, despreciado por los demás, podía despreciarlos a su vez, aferrándose a su quimérica salvación, como si fuese verdadera.
Az igaz, hogy Alexandrovics Alexej úgy homályosan érezte ennek az ő hitére vonatkozó tudatnak a felületességét és téves voltát, és tudta, hogy a mikor, arra nem is gondolva, hogy az ő megbocsátása valami magasabb erő megnyilatkozása, átengedte magát ennek a közvetlen érzésnek, sokkal nagyobb boldogságot érzett, mint a mikor, mint most is, minden pillanatban arra gondolt, hogy az ő lelkében is él Krisztus, s hogy mikor az aktáit aláírja: csak az Ő akaratának engedelmeskedik; de Alexandrovics Alexejre nézve föltétlenül szükséges volt, hogy így gondolkozzék, s nagy megaláztatásában annyira szüksége volt erre, a bár képzelt magasztosságra, melynek a révén ő, a mindenki által megvetett, másokat megvethetett, hogy mintha igazi megváltás lett volna, úgy ragaszkodott ehhez a képzelt megváltáshoz.