Tras algunos instantes de silencio, el catedrático se sobrepuso al tío. Otto Lidenbrock, dejándose llevar de su temperamento, olvidó las circunstancias de nuestro viaje, el medio en que nos hallábamos, la inmensa caverna que nos cobijaba; y, creyéndose sin duda en el Johannaeum, dando una conferencia a sus discípulos, dijo en tono doctoral, dirigiéndose a un auditorio imaginario:
Néhány percnyi csönd után a professzor felülkerekedett a nagybácsin: Otto Lidenbrock, elfelejtve utazásunk körülményeit, a környezetet, végtelen barlangunkat, alighanem azt képzelte, hogy az akadémián van, és előad hallgatóinak, mert torkát köszörülve megszólalt: