«No necesito nada, nada, excepto esta felicidad –pensaba Vronsky, mirando el tirador de hueso de la campanilla, que pendía entre ambas portezuelas a imaginando a Ana tal como la viera por última vez–. Y cuanto más pasa el tiempo, más la amo.
"Semmi, ezen a boldogságon kívül semmi se kell nekem, - gondolta magában, miközben a csengetyűnek a kocsi két ablaka közt levő csontgombjára bámult, s maga elé képzelte Annát, úgy, a mint utolsó alkalommal látta. - S minél inkább múlik az idő, annál jobban szeretem őt.