Y en la forma con que ella le dio la mano, en cómo le presentó a Vorkuev y le mostró la niña –muy bonita, de cabellos rojizos– que estaba sentada allí, haciendo labor, llamándola «su pequeña y querida protegida», en todo esto, Levin reconoció los modales que tanto le admiraban de una mujer de gran mundo, siempre tranquila y natural.
És abban a nyugodtságban, a melylyel picziny, de erélyes kezét odanyújtotta neki, a melylyel őt Vorkuevnek bemutatta és egy csinos, vörösesszőke leánykára mutatott, a ki valami munkánál űlt ott mellette, s a kit nevelt leányának mondott, benne voltak a nagyvilági hölgynek mindazok a sajátságai, a melyeket Levin ismert és szeretett, s a melyek mind annyira nyugodtak és természetesek voltak.