Ana estaba en el piso alto, ante el espejo, prendiendo con alfileres un último lazo a su vestido con ayuda de Anuchka, cuando sintió crujir la grava a la entrada bajo las ruedas de un carruaje. «Para ser Betsy, es demasiado temprano», pensó. Asomándose a la ventana, vio el coche, el sombrero negro que se destacaba en él y las orejas tan conocidas de Alexey Alejandrovich. «¡Qué inoportuno! ¿Será posible que venga a pasar la noche aquí?», pensó Ana. Y le parecieron tan horribles los resultados que podían derivarse de ello que, para no reflexionar, se apresuró a salir al encuentro de los recién llegados con el rostro radiante y alegre, sintiéndose llena de aquel espíritu de engaño y fingimiento que se apoderaba de ella con frecuencia y bajo cuya influencia comenzó a hablar, sin saber ella misma lo que diría.
Anna éppen a tükör előtt állott és Annuska segítségével az utolsó szalagot tűzte föl a ruhájára, mikor a kapuban, a kavicson nyiszorgó kerekek zaját hallotta. "Betszinek még korán van", - gondolta, s kipillantván az ablakon, meglátta a hintót s Alexandrovics Alexejnek belőle kibukkanó fekete kalapját és jól ösmert füleit. - "No, ez ugyan rosszkor jön; de talán csak nem marad itt éjszakára?" - gondolta magában, s annyira szörnyűnek és borzalmasnak látszott előtte mindaz, ami ebből következhetik, hogy egy pillanatig se habozva, derülten sugárzó arczczal sietett ki elébe, s érezvén magában a hazugság és az alakoskodás ama bizonyos szellemének a jelenlétét, tüstént átengedte magát neki, s maga se tudván, hogy mit mond, elkezdett beszélni.