Oía los pasos de Basilio Lukich, que se acercaba a la puerta tosiendo, oía los del aya, que llegaba ya, pero continuaba sentada, como convertida en piedra, sin fuerzas para hablar ni para levantarse.
Lukics Vaszilij lépteit is hallotta, a ki odajött az ajtóhoz és köhécselt, a dajka lépteit is hallotta, de azért szinte megkövűlten ült ott, s nem volt ereje se beszélni, se fölkelni.