Eran momentos de dicha, más dichosos aún cuando, al acercarse al río en el que terminaba el prado, el viejo secaba la guadaña con la hierba espesa y húmeda, lavaba el acero en el río y, llenando de agua su botijo, se lo ofrecía a Levin.
Ezek boldog pillanatok voltak. De még örömteljesebbek voltak azok a pillanatok, a mikor a folyóhoz érve, a hova benyúltak a rendek, az öreg a sűrű és nedves fűvel letörölte a kaszáját, a folyó friss vizében leöblítette az aczelát, telemerítette a köszörűkő-tokját és megkínálta vele Levint.