Su pensamiento representaba entonces a Vronsky ante su cuerpo inerte, cuando ella hubiese desaparecido ya completamente, cuando no quedase más que su recuerdo. «¿Cómo pude», se diría él, «decirle palabras tan crueles como las que le dije?
Nyitott szemekkel feküdt az ágyában s a mint egy kiégett gyertya világánál a padmaly plasztikus párkányát s a lámpaernyő árnyát nézte, élénken elképzelte, mit fog érezni Vronszkij akkor, majd ha ő már nem lesz egyéb rá nézve, mint egy emlék.