Así, en vez de ofenderse, negar, disculparse, pedir perdón o incluso permanecer indiferente ––cualquiera de aquellas actitudes habría sido preferible–, hizo una cosa ajena a su voluntad («reflejos cerebrales» , juzgó Esteban Arkadievich, que se interesaba mucho por la fisiología): sonreír, sonreír con su sonrisa habitual, benévola y en aquel caso necia.
Nem volt rá ideje, hogy az arczát annak a helyzetnek megfelelően előkészítse, a melyben bűnének a fölfedezése után a felesége előtt állott. A helyett, hogy megsértődött, tagadott, mentegetőzött, bocsánatot kért, sőt akár teljesen közönyös maradt volna, - mindez jobb lett volna annál, a mit cselekedett, - az arcza teljesen önkénytelenül ("az agyvelő reflexei" - gondolta magában Arkágyevics Sztepán, a ki az élettant nagyon szerette), teljesen önkénytelenűl egyszerre az ő szokott jóságos, és éppen ezért bárgyú mosolyára derült.