Evocaba la ingenua alegría que se pintaba en el bondadoso rostro redondo de Ana Pavlovna cuando se encontraban, recordaba sus conversaciones secretas respecto al enfermo, sus invenciones para impedirle trabajar, lo que le habían prohibido los médicos, y para sacarle de paseo. Se acordaba del afecto que le tenía el niño pequeño, que la llamaba «Kitty mía» y no quería acostarse si ella no estaba a su lado para hacerle dormir.
Eszébe jutott az a naiv öröm, mely találkozásaik alkalmával Pavlovna Anna jóságos, kerek arczán visszatükröződött; visszaemlékezett azokra a titkos beszélgetésekre, a melyeket a beteg felől folytattak, s a tanakodásra, vajon hogy' lehetne őt a munkától, melytől eltiltották, elterelni és sétákra kényszeríteni; visszagondolt a legkisebbik fiúnak iránta való ragaszkodására, a ki őt "az én Kitim"-nek szólította, s nélküle nem akart lefeküdni.