Mirando el ténder y la vía, bajo el influjo de la conversación con aquel conocido a quien no hallara desde su desgracia, Vronsky de repente la recordó a «ella» , es decir, lo que quedaba de ella cuando él, corriendo como un loco, había penetrado en la estación. Allí, en la mesa del puesto de gendarmería, tendido, impúdicamente, entre desconocidos, estaba el ensangrentado cuerpo en el que poco antes palpitaba aún la vida. Tenía la cabeza inclinada hacia atrás, con sus pesadas trenzas y sus rizos sobre las sienes; y en el bello rostro, de roja boca entreabierta, había una expresión inmóvil, rígida, extraña, dolorosa sobre los labios y terrible en los ojos quietos, entornados. Se diría que estaba pronunciando las tremendas palabras que dirigiera a Vronsky en el curso de su última discusión: «¡Te arrepentirás de esto!» .
Az anyagszerkocsi és a sínek látása, egy ösmerős emberrel való beszélgetés hatása alatt, a kivel az óta a szerencsétlenség óta nem találkozott, egyszerre eszébejuttatta őt, illetve azt, a mi még megvolt belőle, a mikor ő, mint az őrült rohant be a vasúti állomás raktárába: a raktár asztalán, idegenek előtt szemérmetlenül kiterített véres testét, még telve az alig elröppent élettel, épen maradt, hátraszegett fejét, nehéz hajfonataival, s halántékán és bájos arczán hullámos fürteivel, félig nyitott, piros szájával, ajkain azzal a megdermedt, furcsa és szánalmat gerjesztő, szemeiben pedig, melyek nem maradtak lezárva, avval a rémes kifejezéssel, mely mintha szavakkal mondta volna ki azt a rettenetes szót, - hogy majd megbánja, - a melyet az összekoczczanásuk alkalmával mondott neki.