De modo que tampoco sin Vaseñka, al que Levin achacaba su mala suerte, iba la cosa mejor. Aunque aquí había también muchas becadas, Levin erraba lastimosamente tiro tras tiro. Los rayos oblicuos del sol poniente eran muy calurosos aún. El traje, chorreante de sudor, se le pegaba al cuerpo. La bota izquierda, llena de agua, le pesaba enormemente. Las gotas de sudor le corrían por el rostro manchado de pólvora; se notaba la boca amarga, sentía el olor de pólvora y de cieno, y a sus oídos llegaba el incesante chapoteo de las chochas. Los cañones de la escopeta estaban tan recalentados que era imposible tocarlos; el corazón de Levin palpitaba en breves y rápidos latidos; sus manos temblaban de emoción, y sus pies cansados tropezaban y se enredaban en hoyos y montículos. Pero seguía andando y disparando. Por fin, tras un tiro errado vergonzosamente, Levin arrojó al suelo la escopeta y el sombrero. «Necesito serenarme», se dijo. Cogió de nuevo el arma y el sombrero, llamó a « Laska» y salió del carrizal. Ya en un sitio seco, se sentó en una prominencia del terreno, se descalzó, quitó el agua de la bota, se acercó al pantano, bebió de aquel agua que sabía a moho, humedeció los cañones calientes del arma y se lavó las manos y la cara. Una vez fresco y animado con el firme propósito de no perder su sangre fría, volvió a un lugar donde había visto posarse un ave.
Még mindig forrón tűztek alá a nap ferde sugarai; az izzadtságtól csuron-vizes ruhája odatapadt a testéhez; balcsizmája tele lévén vízzel, nehéz volt és szortyogott egyre; a lőpor-koromtól bemocskolt arczán nagy csöppekben pörgött az izzadtság; keserű volt a szája, az orra tele volt a lőpor és a mocsár szagával s folyton a fülébe csengett a kis sneffek csekkegése; olyan forró volt a puskája csöve, hogy hozzá se nyúlhatott; a szíve szaporán és kurtán dobogott; a karjai remegtek az izgatottságtól, s fáradt lábai minduntalan megbotlottak és beleakadtak a zsombékba és a sárba; de ő csak ment és puskázott tovább. Végre, mikor megint elhibázott egyet, gyalázatosan, a puskáját és a kalapját a földhöz vágta. - "Nem, itt az ideje, hogy végre magamhoz térjek!" - mondotta magában. Miután fölszedte a puskáját meg a kalapját, odahívta Laszkát és kilábolt a mocsárból. A szárazra érve, leült egy buczkára, levetette a csizmáját, kiürítette belőle a vizet, azután odament a mocsár szélére, teleitta magát iszapos vízzel, megnedvesítette a szinte izzó puskacsövet, s megmosta az arczát és a kezeit. Miután kissé fölfrissült, avval a föltett szándékkal, hogy nem heveskedik többé, megint visszament arra a helyre, a hol a kis sneffek leszálltak volt.