Ana se dirigió, entre la gente, a la sala de espera de primera clase. Poco a poco volvió a recordar todos los detalles de su situación y se puso a pensar otra vez en las decisiones que podía elegir. Y de nuevo, ya la esperanza, ya la desesperación, avivaron el dolor de su corazón, que palpitaba con violencia. Sentada en el diván con forma de estrella, esperaba el tren, mirando a los que entraban y salían de aquel local. Y todos despertaban en ella una invencible repugnancia. Ana se dijo que al llegar a la estación mandaría una carta a Vronsky y se puso a pensar en lo que le escribiría. Luego decidió que se presentaría de improviso en casa de la Condesa. «Él estaría en aquel momento con su madre, se decía, lamentándose de su situación sin comprender los sufrimientos de ella; entonces ella, Ana, entraría en la habitación, y... ¿Qué le dirían?» Y Ana pensó que tal vez pudiera todavía ser feliz. «¡Cuán terrible –se dijo–, es amar y odiar a un mismo tiempo! ¡Con qué violencia me palpita el corazón!»
Miközben a tömegen keresztül az elsőosztályú váróterem felé ment, valamelyest még egyszer átgondolta helyzetének a részleteit s azokat a terveket, a melyek közt ingadozott. És megint hol remény, hol meg kétségbeesés kezdte fölszakgatni a régi, fájó helyeken elgyötört és borzalmasan rettegő szívének a sebeit. A mint a vonatot várva ott ült a csillagalakú pamlagon, s undorral nézte a ki- s bejárókat (mind útálta őket), majd arra gondolt, hogy az állomásra érkezve, levelet ír neki, s hogy mit fog írni, majd meg arra, hogy Vronszkij hogy' panaszkodik most az anyjának (a ki nem ösmeri a szenvedést) a helyzetéről, s hogy' fog ő majd a szobába lépni s mit fog neki mondani. Majd meg azon tűnődött, hogy milyen boldog is lehetne az élet, s hogy milyen gyötrelmek közt szereti és gyűlöli ő Vronszkijt, s hogy milyen rettenetesen dobog a szíve.