Se sentó en el saloncito donde tomaba el té. Cuando se acomodó en su butaca con un libro en la mano y Agafia Mijailovna le dijo, como siempre: «Voy a sentarme un rato, padrecito» y se instaló en la silla próxima a la ventana, Levin sintió que, por extraño que pareciera, no podía desprenderse de sus ilusiones ni vivir sin ellas.
A mikor belépett kis fogadó-szobájába, a melyben rendesen teázni szokott, s könyvvel a kezében beleült a karosszékébe, Mihajlovna Agafja pedig behozta neki a teát, s az ő szokott: "Már én bizony lecsücsülök batyuská"-jával az ablak mellett egy székre telepedett, úgy érezte, hogy bármily különösnek lássék is, de nem mondott le az ábrándjairól, s hogy nélkülük nem is tud élni.