–Siento... que me voy –repuso el enfermo con dificultad, pero con gran precisión, pronunciando lentamente las palabras, sin alzar la cabeza y no dirigiendo más que los ojos hacia arriba, sin llegar al nivel del rostro de su hermano–. Katia, váyase –añadió luego.
Azt érzem, hogy elpatkolok, - szólott Nikoláj nagynehezen, de határozottan, lassan szorítván ki magából minden szót. A fejét nem emelte föl, csak a szemeit irányozta fölfelé, a nélkül azonban, hogy tekintetével az öcscse arczát elérte volna. - Katya, menj ki! - tette még hozzá.