Aún dejó transcurrir media hora, y como en aquel momento todo estaba en silencio en el viejo castillo, como no se oía más que el eterno murmullo del oleaje, esa respiración inmensa del océano, con su voz pura, armoniosa y vibrante comenzó la primera estrofa de este salmo que gozaba entonces de gran favor entre los puritanos: Señor, si nos abandonas
Várt még egy félórát, s amikor az ódon várban minden elcsendesedett, amikor csupán a tengerár soha nem szűnő robaja hallatszott, a végtelen óceán zihálása, milady csengő, dallamos, tiszta hangon énekelni kezdte a puritánok akkoriban legkedveltebb zsoltárának első szakaszát. Uram, elhagysz magunkra minket,