Durante todo el camino, y a medida que los corredores se hacían más desiertos, D'Artagnan quería detener a la joven, cogerla, contemplarla, aunque no fuera más que un instante; pero vivaz como un pájaro, se deslizaba siempre entre sus manos, y cuando él quería hablar, su dedo puesto en su boca con un leve gesto imperativo lleno de encanto le recordaba que estaba bajo el imperio de una potencia a la que debía obedecer ciegamente, y que le prohibía incluso la más ligera queja; por fin, tras un minuto o dos de vueltas y revueltas, la señora Bonacieux abrió una puerta a introdujo al joven en un gabinete completamente oscuro.
Egész úton szerette volna - s minél néptelenebb folyosókon jártak, annál inkább - karjába zárni, szemével falni a fiatalasszonyt, ha csak egy pillanatra is, ő azonban, mint egy fürge kis madár, egyre kisiklott a kezéből, és ha a férfi beszélni akart, bájosan, parancsoló mozdulattal ajkához illesztette ujjacskáját, és emlékeztette rá, hogy olyan hatalmat szolgál, melynek vak engedelmességgel tartozik: még csak egyetlen zokszava sem lehet.