–Pero no como el difunto Nikoleñka. Llegasteis a quereros mucho –concluyó Levin. Y añadió–: ¿Por qué no confesarlo? A veces me reprocho al pensar que acabaré olvidándole. ¡Qué hombre tan admirable y tan terrible era mi hermano Nicolás! Sí... Y ¿de qué hablábamos? –preguntó tras un silencio.
De még se vagy vele úgy, mint a boldogúlt Nikolyenkával... a kivel úgy megszerettétek egymást, - fejezte be Levin. - Mért ne mondjam ezt ki? - tette hozzá Levin. - Olykor igazán szemrehányásokat teszek magamnak; a dolog vége mégis az, hogy az ember elfelejti. Jaj Istenem, milyen rettenetes és a mellett milyen elragadó ember volt az... De miről is beszéltünk csak? - szólott Levin rövid hallgatás után.