Toda su fisonomía expresaba una profunda tristeza, un sentimiento de pesadumbre real. Iba y venía, se sentaba y se incorporaba, tomaba un libro al azar para dejarlo en seguida, consultaba sus instrumentos sin tomar notas como solía, y parecía no poder estar quieto ni un instante.
Fel-alá járkált a szalonban, leült megint, újból felállt, találomra elővett egy könyvet, mindjárt le is tette, nézegette a műszereket, de szokásától eltérően nem jegyezte fel az adatokat, s úgy tűnt, mintha pillanatra sem bírna egy helyben megmaradni.