Madame Stal hablaba con Kitty como con una niña simpática, admirándola, hallando en ella los recuerdos de su propia juventud. Sólo una vez le dijo que en todas las penas humanas no hay consuelo sino en el amor de Dios y la fe, y que Cristo, en su infinita compasión por nosotros, no encuentra penas tan pequeñas que no merezcan su consuelo.
Madame Stahl úgy beszélt Kitivel, mint egy kedves gyermekkel szokás, a kiben, mint a fiatalsága emlékeiben, öröme telik az embernek, s csak egyetlen egyszer tett említést arról, hogy minden emberi nyomorúságban csakis a hitből és a szeretetből lehet vígasztalást meríteni, s hogy nincsen az a fájdalom, mely Krisztusnak irántunk való részvétéhez kicsiny volna, de legott másra vitte át a szót.