En la mitad de las escaleras, Levin oyó en el recibidor una conocida tosecilla, aunque no muy clara, porque la apagaban sus propios pasos. Esperaba haberse equivocado; vio luego una silueta alta y huesuda que le era familiar, y parecíale que no podía engañarse, pero continuaba confiando en que sufría un error y que aquel hombre alto que se quitaba el abrigo tosiendo no era su hermano Nicolás.
Félig leszaladván a lépcsőn, Levin az előszobában ősmerős köhögésnek a hangját hallotta; de lépteinek zajában nem hallott tisztán, s még remélte, hogy tévedett; azután megpillantott egy hórihorgas, csontos és jól ösmert alakot, s úgy tetszett neki, hogy most már nem csalódhatik, de azért még mindig reménylette, hátha téved, s hátha ez a hórihorgas ember, a ki köhécselve veti le amott a kabátját, mégsem az ő bátyja, Nikoláj.