Entonces D'Artagnan dejó de golpear y rogó con un acento tan lleno de inquietud y de promesas, de terror y zalamería, que su voz era capaz por naturaleza de tranquilizar al más miedoso.
D'Artagnan nem zörgetett tovább; kérte, nyissanak ajtót, és hangja oly ígéretesen és nyugtalanul, oly hízelgőn és rémülten zengett, hogy a legriadtabb lélek bizalmát is megnyerte volna.