Involuntariamente, Levin, junto a su hermano, pensaba en lo que en el espíritu de éste se cumplía en aquel momento, pero, pese a todos sus esfuerzos mentales, por la expresión de aquel rostro tranquilo y sereno, por el movimiento de los músculos de su frente, comprendía que para el moribundo se aclaraba, se aclaraba lo que para Levin permanecía oscuro.
Levin önkéntelenül is együtt gondolkodott vele, még pedig azon, vajon mi mehet most végbe benne, de gondolatainak minden megerőltetése mellett is, hogy vele lépést tartson, ennek a nyugodt, komoly arcznak a kifejezésén, s a szemöldökei fölött lévő izmok játékán látta, hogy a haldokló előtt világossá lesz az, a mi ő előtte épp oly sötét marad, mint volt addig.