Que aquellas señoritas hubiesen de hablar un día en francés y otro en inglés; que tocasen por turno el piano, cuyas melodías se oían desde el cuarto de trabajo de su hermano, donde los estudiantes preparaban sus lecciones; que tuviesen profesores de literatura francesa, de música, de dibujo, de baile; que las tres, acompañadas de mademoiselle Linon, fuesen por las tardes a horas fijas al boulevard Tverskoy, vestidas con sus abrigos invernales de satén –Dolly de largo, Natalia de medio largo y Kitty completamente de corto, de modo que se podían distinguir bajo el abriguito sus piernas cubiertas de tersas medias encarnadas–; que hubiesen de pasear por el boulevard Tverskoy acompañadas por un lacayo con una escarapela dorada en el sombrero; todo aquello y mucho más que se hacía en aquel mundo misterioso en el que ellos se movían, Levin no podía comprenderlo, pero estaba seguro de que todo lo que se hacía allí era hermoso y perfecto, y precisamente por el misterio en que para él se desenvolvía, se sentía enamorado de ello.
Hogy miért kellett ennek a három kisasszonynak naphosszat francziáúl és angolúl beszélni; hogy mért kellett nekik a nap bizonyos óráiban fölváltva a zongorát verni, a melynek hangjai fölhallatszottak a fivérükhöz, a hol a diákok tanultak; hogy mért jártak a házba a franczia irodalom, a zene, a rajz és a táncz tanárai; hogy bizonyos órákban mért kocsikázott ki m-lle Linonnal mind a három kisasszony a Tverszkij-boulevardra, még pedig selyembundácskában - Dolli hosszúban, Natali félhosszúban, Kiti egészen rövidben, a mely alól feszes, piros harisnyába bújtatott formás lábacskái egészen kilátszottak; hogy mért kellett nekik aranykokárdás kalapot viselő inassal a nyomukban sétálni a Tverszkij-boulevardon, - mindezt és még sok egyebet, a mi az ő titokzatos világukban történt, nem értette, de tudta, hogy mindaz, a mi ott történt, a lehető legjobb volt, s éppen az eseményeknek ebbe a titokzatosságába szeretett volt bele.