Apenas entraron en el jardín, después de haber atravesado la verja, Vronsky miró hacia donde se habían ido Ana y Sviajsky y, seguro de que aquéllos no podían oírle ni verles, le dijo sonriendo y con mirar animado:
És nem csalódott. Alig, hogy a kis ajtón át megint a kertbe léptek, Vronszkij egy pillantást vetett arra, a merre Anna elment, és meggyőződvén róla, hogy nem hallhatja, se nem láthatja őket, így szólt: