Pero así habría sido imposible vivir y por ello Constantino se esforzaba en hacer lo que había intentado durante toda su existencia y lo que había observado que otros hacían tan bien, aquello sin lo cual la vida era imposible: decir lo que no pensaba. Continuamente se daba cuenta de que no conseguía su propósito, de que su hermano le adivinaba el juego, y ello le llenaba de irritación.
De így nem lehetett élni, s azért Konsztantin megpróbálta megcselekedni azt, a mit egész életében próbált, de sohase tudott, azt, a mihez tapasztalatai szerint egyes emberek olyan pompásan értettek, s a mi nélkül úgyszólván lehetetlen volt meglenni: megpróbálta nem azt mondani, a mit gondolt, és állandóan érezte, hogy nem megy a dolog, s attól tartott, hogy a bátyja egyszerre csak rajtacsípi ezen, s fölháborodik rajta.