Nadie, no siendo Esteban Arkadievich, se habría permitido sonreír ante tanta desesperación, porque la sonrisa habría parecido completamente extemporánea; pero en su modo de hacerlo había tanta benevolencia y una dulzura tal, casi femenina, que no ofendía, sino que calmaba y proporcionaba un dulce consuelo.
Ilyen kétségbeesés láttára az ő helyén senki se mert volna mosolyogni (a mosoly durvaságnak látszott volna), de az ő mosolyában annyi jóság és szinte nőies gyöngédség volt, hogy nemcsak bántó nem volt, sőt inkább csillapító és megnyugtató. Csöndes, megnyugtató beszédje és mosolya enyhítőleg és csillapítólag hatott, mint a mandolaolaj.