Levin, durante mucho rato, fue incapaz de decir nada, no tanto porque temiese estropear con palabras la elevación de su sentimiento, cuanto porque cada vez que iba a decir alguna cosa, sentía que en lugar de frases le brotaban lágrimas de felicidad.
Levin sokáig nem tudott szólni, nem annyira azért, mintha attól tartott volna, hogy szavaival érzelmeinek a magasztosságát leszállítja, mint inkább azért, mert a hányszor csak akart valamit mondani, mindannyiszor úgy érezte, hogy szavak helyett a boldogság könnyei törnek ki belőle.