Niin omituinen oli tämä asento, etten heti ymmärtänyt noiden valitus-huutojen merkinneen sielun eroa ruumiista. Ei kuiskausta, ei ääntä tullut enää tuolta tummalta olennolta, jonka yli me kumarruimme.
U stóp skały, twarzą, do ziemi, z rozpostartemi rękoma, leżał mężczyzna już martwy.