A les vetllades de l'església sempre recorrien a ell perque llegís poemes; i, quan s'hi havia posat, les senyores alçaven llurs mans i les deixaven caure abandonadament damunt la falda; i cloien els ulls i movien els caps, com si diguéssin: -Les paraules no poden expressar-ho: és massa bell, massa bell per a aquesta terra mortal!
Kitűnő előadónak tartották, jótékony célú estéken mindig szavalt néhány költeményt, és egy-egy előadott vers után a hölgyek rajongva emelték fel a kezüket, majd elgyengülten hullatták vissza ölükbe, fejüket ide-oda ingatva, szemüket eltakarva, mintha csak azt mondanák: - Szavakkal nem is lehet kifejezni, milyen szép! Nem is való földi halandónak, túlságosan gyönyörű ez.