Me juoksimme umpimähkään pimeässä, loukaten itseämme kiviin, tunkeutuen pensaikkojen läpi, läähättäen kukkuloita ylös, syöksyen rinteitä alas, alituiseen siihen suuntaan, josta nuo kamalat äänet olivat kuuluneet.
Vi ilte blindt avsted gjennom mørket, snublet over steiner og banet oss vei gjennom det tette buskaset, oppad skrenter og ned gjennom kløfter, hele tiden rett frem i retningen hvor de redselsfulle skrikene var kommet fra.