We pegged and quaffed away in silence for a while, until the time came when, instead of sitting bolt upright, and grasping the knife and fork firmly, we leant back in our chairs and worked slowly and carelessly - when we stretched out our legs beneath the table, let our napkins fall, unheeded, to the floor, and found time to more critically examine the smoky ceiling than we had hitherto been able to do - when we rested our glasses at arm's-length upon the table, and felt good, and thoughtful, and forgiving.
Vi åt och drack under tystnad ett tag, tills det var dags att släppa det krampaktiga taget om kniv och gaffel, för att luta sig tillbaka i stolen och äta sakta och njutningsfullt — då sträckte vi ut benen under bordet, lät våra servetter falla till golvet och granskade kritiskt det rökbruna taket ovanför våra huvuden — då vilade vi med glasen på armslängds avstånd på bordet och mådde bra, var tankfulla och förlåtande mot allt och alla.