Medan vissa författare börjar mycket långsamt och låta sina berättelser bygga upp dramatiska spänningar över tiden, detta kräver en nivå av praktik och skicklighet som de flesta början författare bara har inte utvecklats ännu. Fiktion är beroende av konflikter, och det måste inrättas så tidigt som möjligt. Den berömde novellförfattaren Kurt Vonnegut gav en gång detta tips: "Helvete med spänning. Läsarna bör ha en sådan fullständig förståelse av vad som händer, var och varför, att de kunde avsluta historien själva, bör kackerlackor äta de sista få sidor... Förhoppningsvis, kackerlackor inte kommer att äta din berättelse, men om du har flera inledande kapitel av vanliga människor som gör vanliga saker utan några utmaningar eller problem närvarande, läsare kanske inte förstår varför de ska bry sig.  Till exempel, i det första kapitlet i Stephenie Meyers massivt populära roman Twilight, alla grundläggande konflikter är etablerade: Bella Swan, hjältinna, har flyttat till en ny plats där hon inte känner sig bekväm eller känner någon, och hon möter den mystiska hjälten, Edward Cullen, som gör henne obekväm men som hon också känner sig dras till. Denna konflikt, att hon är intresserad av en person hon också förvirrad av, sätter resten av åtgärden i rörelse. En av inspirationerna till Twilight, Jane Austens Pride och Prejudice, sätter också upp ett centralt problem inom det första kapitlet: en ny, kvalificerad ungkarl har flyttat in i staden och hjältinnans mor är desperat att sätta upp en av sina döttrar med honom eftersom familjen är fattig och behöver gifta bort döttrarna för att de ska ha ett hopp om tröst i sina senare liv. Problemet med att hitta äkta män för dessa kvinnor utgör en stor del av romanen, liksom utmaningen med moderns besvärliga inblandning. För att vara engagerande behöver din fiktion tydliga insatser för sina karaktärer. Dessa behöver inte vara världsdelare, men de behöver känna sig viktiga för karaktärerna. Vonnegut en gång sade att  på varje karaktär bör vilja ha något, även om det bara är ett glas vatten. en huvudperson behöver för att vilja ha något och vara rädd (av goda skäl) att de inte kommer att få det. Berättelser som inte har tydliga insatser är mycket svårt för läsare att engagera sig med.  Till exempel, om en hjältinna får vara i ett förhållande med personen hon älskar förmodligen inte kommer att vara slutet för världen för alla andra, men det är något som bör vara mycket viktigt för karaktären. Ibland är insatserna bokstavligen världens undergång, till exempel i JR.R. Tolkien är Lord of the Rings serien, där karaktärerna har misslyckats med att förstöra den Ena Ringen kommer att resultera i förstörelsen av Middle Earth genom ondska. Dessa typer av insatser är oftast bäst reserverade för fantasi och episka. Dialogen måste låta naturlig för de personer som talar den. Tänk på det: När var sista gången du gav hela din bakgrundshistoria i ett tal till någon du just träffat? Eller ångrade allt som hände vid ett tidigare möte, i detalj, i en direkt adress till en vän? Låt inte dina karaktärer göra det heller.  Denna typ av expositorium dialog kallas ibland  på Info-loge., Även om det kan vara ett enkelt sätt att ge läsaren bakgrundsinformation, tenderar det att låta onaturligt om det inte hanteras mycket försiktigt. Att använda info-loge är ett vanligt misstag bland de första skribenterna. Till exempel, Charlaine Harris med populära Sookie Stackhouse romaner har en dålig tendens att spendera de första kapitlen i varje bok som fångar upp allt som hände i tidigare böcker. Berättaren kommer också ofta att hoppa in för att uttryckligen påminna läsaren om vem en karaktär är och vad deras funktion är. Detta kan komma i vägen för en smidig berättande och distrahera läsaren från att engagera sig med karaktärerna. Det finns undantag från denna regel. Till exempel, om du har en mentor-mente relation mellan tecken, kan du kunna inkludera mer exposition i deras interaktioner. Ett bra exempel på detta är förhållandet mellan Haymitch Abernathy och hans adepter Katniss Everdeen och Peeta Mellark i Suzanne Collins på Hunger Games-serien. Haymitch kan förklara några av reglerna i Hunger Games och hur man gör bra i tävlingen i sin dialog eftersom det är uttryckligen hans jobb. Även i situationer som denna, dock inte överbelasta dialog med faktiska världsbyggande. Medan en hel del fiktion fortsätter enligt mycket välbekanta linjer -- tänk på hur många historier som handlar om heroiska uppdrag eller 2 människor som till en början hatar varandra men lär sig att älska varandra -- så vill ni inte förfalla till formeliskt berättande. Om din läsare kan förutsäga allt som kommer att hända, kommer de inte bry sig om att avsluta din berättelse.  Till exempel kan du ha en roman roman där det är svårt att se hur karaktärerna kommer att sluta lyckligt i alla sina dagar på grund av de situationer de är i eller deras personlighet brister. Förvånan för läsarna kommer att bli hur saker och ting till slut kommer att fungera, trots att allt ser annorlunda ut. Gå inte, men, falla för det var allt en dröm till trick. Avslutande vändningar som förnekar allt om historien som föregick dem mycket sällan fungerar bra, som läsare generellt känns som om de har lurats eller lurats. Detta är en av de centrala reglerna i fiktion, och det är också en som ofta ignoreras. Att visa i stället för att berätta betyder att visa känslor eller plotta poäng genom handlingar och reaktioner, inte genom att berätta för sina läsare vad som hände eller vad en karaktär kände.  Till exempel, i stället för att skriva något som Yao var upprörd, som berättar, ge karaktären något att göra för att visa läsaren vad som händer: Yao knöt sina knytnävar och färg rusade till hans ansikte visar läsaren att Yao skas upprörd utan att behöva berätta för dem. Var försiktig med detta i dialogtaggar också. Tänk på den här meningen: Låt oss gå, säger Jenna otåligt. och berättar för läsaren att Jenna är otålig, men det visar inte. Tänk nu på den här meningen: "Låt oss gå!" Jenna knäcktes och knackade på foten på golvet. Läsarna förstår fortfarande att Jenna känner sig otålig, men du har inte behövt berätta för dem; du har visat dem. Detta kan låta kontraintuitivt, särskilt efter att du har just fått höra flera saker att undvika att göra i din fiktion. Men en del av skrivandet är att upptäcka din egen röst och ditt sätt att skriva, och det betyder att du bör känna dig fri att experimentera. Tänk bara på att inte alla experiment fungerar, så inte må dåligt om du försöker något nytt och det inte riktigt producera vad du ville.
Börja inte för långsamt. Upprätta insatserna tidigt. Undvik expositionstunga dialog. Var inte för förutsägbar. Visa, berätta inte. Tror inte att någon regel är satt i sten.