På franska, varje stavelse i en mening har ungefär lika stress (DA-DA-DA-DUM), i motsats till engelska, där stress kommer andra (Da-DUM-da-DUM). När du talar med en fransk accent, gör ditt bästa för att producera ett smidigt flöde av stavelser tills du når slutet av en fras eller mening. Till exempel, istället för "po-[lice]' de-[part]'-ment", tänk "[poe]'-leece [dee]'-part-[men]". De franska talarna har ett mycket förutsägbart stressmönster. De lägger alltid större vikt vid den sista stavelsen i en mening eller fras. Detta skiljer sig från engelska talare, där stressen kan falla på någon stavelse i ett ord. Till exempel, med en fransk accent du kommer att säga ordet "Atlantic" med stress i slutet (t.ex., at-lan-TIC). Inhemska engelska talare kommer att betona mitten stavelse i Atlantic. (t.ex. på-LAN-tic). När man gör en mening börjar de franska talarna vanligtvis med rösten platt, och deras intonationsmönster stiger gradvis. Infödda engelska högtalare använder vanligtvis ett fallande mönster, där deras intonation börjar högt och gradvis går ner när de når slutet av en mening. Förväxla inte intonation med stress av stavelser. Intonation avser tonhöjden, eller stiga och falla rösten.
Tala med lika stress. Stressa den sista stavelsen när du talar i meningar. Tala med en uppåt intonation mönster.