Först och främst är sorgen god. Känslor är bra. Att gråta är bra. Ilska är bra. Vad det än är, så är det nog normalt och måste släppas ut. När göm-under-täck-fasen är över kan processen börja. Men det finns en bestämd linjär process för att släppa taget, och den dolda-under-täcker-fasen (även känd som den gråtande-över-en-tub-av-is-kräm-fasen eller den mindre arbetsvänliga döende-din-hår-en-orange-färg-fasen) måste komma först. Låt det vara. Det första du kommer att känna är förnekande, följt av ilska. Det kommer inte att sjunka in som verkligt och sedan när det gör det, de ord som utbyttes och de utbyten som hade kommer att väcka frustration och smärta. Istället för att plåga dig själv inte bara för uppbrottet utan för hur du hanterar uppbrottet, vet att det är så här det fungerar. De här känslorna du känner är en del av dig. Du är inte galen och du är inte värdelös. Du är bara människa. Du kanske kommer att återuppleva alla de stora ögonblicken du hade tillsammans. I sängen skannar du dem som en trasig skiva. Men om du hade personen tillbaka, 10 minuter senare skulle du tänka: "Det stämmer. Det var därför det inte fungerade." Det är bara svårt att komma ihåg all skit när man är fast i så intensiva känslor. Vet att om du finner dig själv pina över stora minnen, du inte ser det realistiskt.  Om du behöver lite vetenskap för att backa upp det, vet att känslor visar sig påverka minnet. Så när du söker desperat efter det goda, kan ditt sinne även formulera nya vridningar för att uppfylla dina nuvarande förväntningar. I grund och botten, ditt minne sätter på rosa-färgade glasögon för att möta din nuvarande tankeprocess. "Att släppa taget" är i grund och botten en eufemism för att man glömmer. För att du inte bryr dig längre. Detta låter lite hårt, så det är därför det ges en vänligare term. Med detta sagt, distansera dig från personen är det enda sättet du kan komma på snabbspåret att glömma. Du vet tröjan du hittade i garderoben som fick dig att säga: "Herregud, jag älskade den här tröjan! Hur i hela världen visste jag inte att det saknades?" Japp. Jag är utom synhåll, galen.  Detta är mycket, mycket, mycket lättare sagt än gjort för många människor, visst. Men du kan anstränga dig för att begränsa hur mycket tid du har att tillbringa i den här personens allmänna närhet. Använd det som en ursäkt för att dyka in i en ny passion, hitta en ny hotspot att umgås med, eller en ny grupp människor att ibland gå ut med. Gör inte om ditt liv för att ta emot den här personen, men tänk på ditt bästa. Efter att du är arg och ledsen och gör vad med djävulen att du aldrig kommer att vara så här dum igen, kommer du förmodligen spendera några dagar / veckor / vad kommer att verka som en evighet undrar var allt gick fel, känner att du vandrar genom en dimma. Det blir frestande att sluta fungera, men det kan du inte. Du får inte. Till dig. För att förbättra er värld måste ni fortsätta. Det är här du gör allt du behöver göra. "Du" kommer först nu. Vad som än kommer att göra dig lycklig, gör det (så länge det inte är skadligt, naturligtvis). Gå och måla stan röd. Om du inte kan prata med din vän genom att någon stal hennes skinksmörgås på jobbet, så får det vara så. Du får tid att vara självisk. Ditt mantra borde vara "jag, jag, jag". Varför? För att du rockar. Du kommer att komma ut ur detta inom kort (vid vilken punkt "jag, mig, mig" fasen bör ersättas med "jag, du, jag, du"), och det sista du vill ha är att hålla ett globalt agg. Att vara jaded och cynisk innebär inte att "lära sig av en erfarenhet" – det är mer likt att ge upp. Försök att se det bästa hos människor. Det är där ute. Det gömmer sig ibland. Alla män är inte avskum och inte alla kvinnor är inbilska. Du kanske har en förkärlek för det nedsmutsande avskummet, men det är ett problem i sig själv. Ta en grundlig titt på de typer av människor där ute -- hur mycket mångfald kan du hitta? Jag slår vad om att det finns ett ton. Det är därför det kallas mångfald. Skönheten i ditt sinne är att det är en del av dig och att det kan kontrolleras. Om de negativa tankarna börjar, har du kraften att stoppa dem. Man kan hoppa av när man tänker på det. Ibland krävs det några trick, men det går att göra.   Sätt dina negativa tankar i en tecknad karaktär röst. Donald Duck är en bra en. Försök säga, "Jag hatar mig själv för att jag är en sån idiot" i hans röst. Lite svårt att ta på allvar, va? Medvetet hålla upp huvudet. Att hålla upp den säger din kropp att du är närvarande och stolt. Att hålla ner det genljuder i dina skamcentra och kan faktiskt få dig att må sämre. Denna lilla rörelse kan avgöra så mycket. Din absolut bästa resurs just nu kommer att vara ditt supportnätverk. De kommer att hålla tankarna borta från saker och bara hålla dig igång. Var inte rädd för att be dem om hjälp -- de har förmodligen alla varit där också! Be dem att hjälpa dig att inte stanna. Du måste prata om dina känslor, definitivt, men en tidsgräns på. Fråga dem om du kan få 15 minuter av deras tid att prata men efter det är du inte intresserad av meningslös analys och ånger. De kommer att hindra dig från att drunkna i dina eländen. Faktum är att du förmodligen är fantastisk och detta är bara ett litet bakslag. Chansen finns att du har känt så här förut och övervunnit det, så varför inte den här gången? Om du har studsat tillbaka en gång, kan du studsa tillbaka två gånger. Du är motståndskraftig, du har bara glömt att du är motståndskraftig. Fortsätt att leva, så kommer släppet. Det är när man slutar leva som man inte kan släppa taget. När du lever (söker möjligheter, njuter av livet, omger dig med de saker och människor du älskar), så händer det att släppa taget på egen hand och du märker knappt ens. Tänk tillbaka på vem du var innan det här. Vad älskade du? Vad gjorde dig till? Hur fantastisk var du?
Låt dig själv känna. Glorifiera inte det förflutna. Avstånd dig så mycket som möjligt. Lägg dig inte i. Skyll inte på alla människor. Håll negativa tankar i schack. Luta dig på dina vänner. Hitta vem du var och älska det.