Om du redan talar engelska eller något språk med ett latinskt manus, kanske du tror att du redan har alfabetet ner. Men språket utvecklas ständigt och medan de flesta saker är desamma finns det några skillnader.  J, V och W existerar inte. Inte i alla fall. Det fanns 23 bokstäver i det klassiska latinska alfabetet. R rullas, liknar trill på spanska. Y är känd som "i Graeca" ("grekiska i") och Z är "zeta". Jag kan ibland uttalas som det engelska Y ljudet och Y uttalas som det franska "u". Om du känner till IPA betyder det att bokstaven jag ibland uttalas som /j/ och bokstaven Y ibland uttalas som /y/. Förstår du resonemanget?  U liknar ibland ett W -- faktiskt, det är där brevet kommer ifrån. Det är skrivet som "v." Medan uttal latin inte erbjuder nästan lika många trip ups som engelska gör (i allmänhet varje bokstav fastnar i ett ljud), finns det ett par saker att tänka på: längd och kombinationer.  En apex ( ́) eller akut accent (som accent aigu på franska) används för att beteckna långa vokaler. Med en blir "a" som ljudet i "far" istället för ljudet i "hat". "E" ensam är "säng", men med apexet är det mer som ljudet i "café". Tyvärr har modern latin stavning gjort detta mycket förvirrande genom att använda makron (  på) för att beteckna längden på vokaler också, när det normalt används för att beteckna långa stavelser. Nu verkar det noting stavelse och vokal längd är en fri-för-alla och de flesta ordböcker inte göra det tillräckligt. Och för att göra saken värre använder spanska samma symbol för att beteckna accenterade stavelser. Men om du befinner dig i Italien och du kisar lite, bör du lägga märke till apexes på romerska inskriptioner (åtminstone från klassisk och postklassisk tid) i all deras rättmätiga härlighet.   Olika vokal-/konsonantkombinationer kan ändra bokstävernas ljud. "Ae" blir ljudet i "kite" (eller /ai/); "ch" gör ett "k"-ljud; "ei" gör ljudet i "dag" (/ei/); "eu" låter som "e-ooo", "oe" är detsamma som ljudet i "leksak". Om du känner IPA, blir allt detta mycket lättare -- det finns massor av likheter. Det behöver inte sägas att IPA har sitt ursprung i latin. Engelska har en hel del latinska rötter och delar därför några av samma betoningsmönster. Men det skulle vara löjligt att säga att allt gäller 100% i nuvarande Lingua Franca. För latin, ha dessa regler i åtanke: För en stavelse ord, ja, betoning är inte ett problem. För två stavelseord, betona den första stavelsen (pos-co: Jag kräver) För polysyllabiska ord, läggs tonvikten på den näst sista stavelsen om den är tung eller lång (mentiuntur: de ljuger). För polysyllabiska ord som har en lätt eller kort stavelse näst intill läggs tonvikten på den näst sista stavelsen (imperator: befälhavare). Alla dessa regler liknar denna dag på engelska. I själva verket ansåg engelska länge latinets regler som det "rätta" sättet att tala och ändrade germanska rötter för att passa in i denna låda. Det är samma anledning din engelska lärare säger till dig att inte dela oändlighet (Fick du det?). Resonemanget är latin (och nu ålderdomligt). Om du inte redan har en känsla av detta, latin är ett mycket komplicerat språk. Du är på väg in i en lång, uppförsbacke strid. Här är ett exempel: verb måste överväga några saker, eller hur? Kanske pluralitet, person, och spänd? Nej, det gör jag inte. Mycket mer. Men du klarar det, eller hur? De latinska verben måste ta hänsyn till följande saker: Tre personer -- första, andra och tredje Två aspekter -- perfekta (avslutade) och ofullkomliga (oavslutade) Två tal -- singular och plural Tre stämningar -- indikativa, subjunktiva och tvingande Sex tempus -- nuvarande, ofullkomliga, framtida, perfekta, pluferfekta och framtida perfekta Två röster -- aktiva och passiva. Fyra icke-finita former -- oändlighet, gerund, participel, och liggande Har vi nämnt ännu att det finns 7 fall och 3 kön för substantiv?
Bekanta dig med alfabetet. Få ner uttalet. Vet vart betoningen går. Vet vad du sitter inne för.