Håll det privat.  Även om det är frestande att försöka få stöd bland dina vänner och familj för "din sida av historien", gör inte det.  Det sista du vill är att välmenande vänner och familj "tar din sida", medan alienera eller demonisera din partner.  Om du måste, välj en vän som du vet kommer att stödja er båda och tala diskret om dina känslor.  Ännu bättre, tala med en professionell, som kan ge dig goda råd. Det finns ingen magisk kula. Det kommer inte att bli ett magiskt ögonblick när plötsligt allt är förlåtet, alla tårar är torkade, alla sår läkta, all ilska är borta. Ni kommer båda att göra ont under en lång tid. Det kan ta år (2 - 5 år är den allmänna uppfattningen) att verkligen känna att du har fattat rätt beslut, och att ditt äktenskap verkligen kan återhämta sig. Och efter att du har gett det lite tid (detta kommer att variera, beroende på er två)... Oh fasor! Föreslår det här att du ska låtsas vara okej, även om du inte är det? Faktiskt, ja, i viss utsträckning.  Betyder detta att du aldrig ska sura, sura, agera petalant, snappa på din partner, göra snoriga, snoriga kommentarer - även om du fortfarande känner dig sårad, arg, etc.? Betyder det att du inte har rätt till ett autentiskt svar på din smärta? Nej, det gör jag inte. Du har rätt till din smärta. Men det gensvaret kommer inte att tjäna till att återställa ditt äktenskap. Betyder det att du ska bete dig som om du vill vara där, även om du vill springa som vinden? Självklart. Du kanske känner för att lämna varje dag - himlen vet att det ibland kan kännas lättare än att gå igenom allt detta. Men sätt ena foten framför den andra. Var artig. Uppför dig varmt. Var snäll. När du vill göra en snorig kommentar, istället, nå över till den person du precis var på väg att knäppa på, och ge honom eller henne lite ryggmassage utan att säga något alls. När du känner dig vilsen eller generad, sträcka ut och klappa hans eller hennes hand. Att göra saker som detta hjälper till att koppla om dina svar, och omdirigera dåliga tankar till att göra bra saker. Om du bara beter dig som om allt är normalt, kommer du en dag att inse att allt verkligen är normalt. Det är en tyst insikt - det kommer inte att komma med fyrverkerier. Det finns miljoner skäl att ge sig av. Efter otrohet blir livet riktigt svårt under en lång tid. Och det finns egentligen ingen skyldighet för den skadade parten att försöka för försoning, så det kan vara dubbelt svårt att hitta skäl att stanna. Men vad du än väljer, oavsett om det är för att du har barn, eller för att du väljer att tro att din partner hade en beklaglig händelse, och är annars värdig din kärlek och hängivenhet, när du har funnit skälen till att stanna kvar, hålla fast vid dem och påminna dig själv om vad de är när du finner att du vill dra dig ur. Varje äktenskap har problem, och går igenom prövningar.  Den här är din just nu.  Släpp det. Den skadade vill hålla fast vid det här längre än den som fuskade. Den ilska och de reaktioner som blir följden är förståeliga, men verbala övergrepp är fortfarande oacceptabelt och kommer inte att göra något för att hela äktenskapet. Efter en viss tid, måste du släppa det, annars personen som hade affären kommer helt enkelt att förbittra ditt beteende, och bli sur och förhärdad till denna form av straff. Om du fortsätter att kritisera honom, erkänn då detta som förakt, ett beteende som bara ses i oroliga äktenskap. Det är nu du som har fel.  Sök terapi hos en skicklig äktenskapsrådgivare eller hjälp från präster, för att hjälpa dig att lämna detta i det förflutna, annars kommer alla dina ansträngningar att misslyckas. Ingen kommer att frivilligt bli pryglad varje dag för evigt, även efter att ha tagit på sig all skuld för att ha gjort fel. Om du försöker göra strafffasen till ett livstidsstraff är ditt äktenskap dömt. Om du vaknar upp en dag och inser att du har accepterat händelsen, förlåten (eller förlåten för) det som hände, och är glad att du bestämde dig för att stanna hos din partner, har du överlevt otrohet, och ditt äktenskap är intakt, vital och frisk igen.
Det här är en privatsak. Ta den tid du behöver. Uppför dig normalt, även om du inte känner dig normal. Hitta skäl att stanna. Gläd er.