En jons oxidationstillstånd betyder helt enkelt hur många elektroner den vinner eller förlorar. De flesta övergångsmetaller, som grupperas tillsammans i den periodiska tabellen över grundämnen, har mer än ett oxidationstillstånd.  En jons oxidationstillstånd är lika med dess laddning, vilket är antalet elektroner som jonen har. Skandium och zink är de enda två övergångsmetaller som inte har mer än ett oxidationstillstånd. Det vanligaste sättet att indikera oxidationstillståndet hos en jon är att använda romerska siffror inom parenteser för att indikera laddningen.  Fortsätt att använda elementets namn som du skulle för alla positiva joner. Till exempel kallas Fe2+ järn (II) jon. Övergångsmetaller bär inte negativa laddningar, så du behöver inte oroa dig för att lägga till -ide suffix. Medan det romerska numeriska systemet är vanligare idag, kan du stöta på det äldre namngivningssystemet, särskilt på etiketter. Detta system lägger suffix -ous till jonen med den lägre positiva laddningen, och suffix -ic till jonen med den högre positiva laddningen.  Suffixen -ous och -ic är relativa, vilket innebär att de inte överensstämmer direkt med tal. Till exempel skulle järn (II) jon kallas järnjon med hjälp av det gamla systemet, och järn (III) jon skulle kallas järnjon, eftersom järn (II) har en lägre positiv laddning än järn (III). På liknande sätt skulle kopparjon (I) kallas kopparjon och kopparjon (II) skulle kallas kopparjon eftersom koppar (I) har en lägre positiv laddning än koppar (II). Detta system fungerar inte bra för joner som kan ha mer än två möjliga laddningar, vilket är anledningen till att det romerska numerala systemet är att föredra.
Vet vilka joner som kan ha mer än ett oxidationstillstånd. Använd det romerska talsystemet. Var bekant med det gamla systemet.