Sammanfattning Teori och forskning om små gruppers prestationer och beslutsfattande granskas. Den senaste utvecklingen inom gruppresultatforskningen har visat att såväl processvinster som förluster är möjliga, och båda förklaras ofta av situations- och förfarandesammanhang som påverkar motivation och resurssamordning på olika sätt. Forskningen har fortsatt på klassiska ämnen (t.ex. brainstorming, gruppmålsättning, stress och gruppprestanda) och relativt nya områden (t.ex. kollektiv induktion). Koncernens beslutsfattande forskning har fokuserat på preferenskombination för kontinuerlig responsdistribution och gruppinformationsbehandling. Nya metoder (t.ex. signaldetektering på gruppnivå) och traditionella ämnen (t.ex. grupptänkande) diskuteras. Nya riktningar, såsom icke-linjära dynamiska system, evolutionär anpassning och tekniska framsteg, bör hålla liten gruppforskning kraftfull långt in i framtiden.  INNEHÅLL Många årliga granskningskapitel börjar som bikt-Fader/läsare, det har gått en vecka/fem år sedan min/den sista bikten/granskningen av denna litteratur. I det aktuella fallet har det gått mer än ett dussin år sedan ämnet för denna kapitelgrupps prestation och beslutsfattande senast undersöktes på sidorna i Levine & Moreland Annual Review of Psychology (1990). Som i de flesta bekännelser har vi utelämnat många fascinerande saker och många av utelämnandet är avsiktliga. Den senare inkluderar flera av de grupprelevanta ämnen som också uteslöts i Levine & Morelands kapitel-stora grupp (t.ex. folkmassa, mobb, organisation) beteende (se Wilpert 1995, Bond & Smith 1996 ; intergroup relations (se Hewstone et al. 2002, Pettigrew 1998 ; särskilda typer av grupper (t.ex. terapigrupper, barngrupper) - samt några av de ämnen som de gjorde cover-viz. Gruppstruktur, gruppsammansättning och konflikt i grupper. När det gäller det senare ämnet är vi intresserade av en aspekt av konflikter inom grupper hur gruppmedlemmar löser åsikter eller preferenskonflikter i samförståndssökande grupper-men är inte intresserade av flera andra relaterade aspekter, såsom konflikter som uppstår till följd av ömsesidigt beroende mellan gruppmedlemmar (t.ex. i sociala dilemman, förhandlingar, förhandlingar och koalitionsbildning; se nyligen genomgång av flera av dessa ämnen av Komorita & Parks 1995, Carnevale & Pruitt 1992, Bazerman et al. 2000 eller allmänna processer för socialt inflytande (jfr. Trä 2000...................................................................................................... Vi utelämnar också till stor del täckning av två andra ämnen-ledarskap och team performance. Arbetet med dessa ämnen har granskats (eller snart kommer att granskas) i kapitel om årlig översyn (t.ex., Chemers 2000; Goethals, manuskript som håller på att förberedas; Guzzo & Dickson 1996). Skillnaden mellan performanceteam (fokus för den senare granskningen) och performancegrupper (fokus för den aktuella granskningen) är, erkänner vi, en luddig sådan. Teamforskning tenderar att fokusera på relativt mer långsiktiga grupper med flera uppgifter ansvar, ofta fungerar inom en organisation. Gruppforskning tenderar att ha ett relativt tillämpat forskningsfokus och bedrivas i mer tillämpade subdiscipliner (t.ex. I/O-psykologi, management). Små gruppresultatforskning, å andra sidan, tenderar att vara grundforskning som bedrivs av socialpsykologer, och studeras vanligen experimentellt i ad hoc-labbgrupper. Det finns dock många undantag från dessa allmänna regler. Enligt vår mening är distinktionen en ganska konstgjord skillnad som speglar mer om subdisciplinär territorialitet än om grundläggande skillnader i fokus eller mål. Vi erbjuder den aktuella översynen både för att sammanfatta de senaste tio årens verksamhet på den "små grupperna" sidan av gränsen (med enstaka glimtar av arbete som sträcker sig över gränsen) och för att bidra till mer intellektuell gränstrafik. Vi fokuserar på grupper som utför uppgifter och/eller fattar beslut. Vårt primära intresse ligger i koncernens produktion eller produkt (t.ex. lösning, beslut) och de processer där gruppen uppnår denna produkt. Kapitlet har två huvudavsnitt. Det är Annu. Upp. Psykiskt. 200455:623-655 fokuserar först på ny forskning (definieras här som visas sedan 1989, perioden efter Levine & Morelands granskning) om gruppprestationer vid en mängd olika responsskapande eller responssekvenserande uppgifter, inklusive produktion, problemlösning och kreativitetsuppgifter. Det andra avsnittet fokuserar på frågan om gruppbeslut, dvs. kollektivt svarsval. En stor del av arbetet inom dessa områden har varit inriktat på ett visst ämne, en fråga eller en viss kontrast. I vår granskning koncentrerar vi oss på de ämnen som har fått ihållande forskning och/eller på vilka vissa påtagliga framsteg har gjorts. Mycket av det arbete som ska granskas här explicit eller implicit använder en eller flera baslinjemodeller som förutsäger koncernens produkt under vissa processantaganden (Steiner 1972, Davis 1969. Det mest kända och mest använda exemplet är Steiners (1972) potentiella produktivitetsbaslinje – koncernens optimala prestationsnivå under antagande av någon idealiserad samordning/kombination av medlemsresurser. Om det inte finns någon sådan baslinje, är det ofta svårt att på ett meningsfullt sätt karakterisera huruvida grupperna uppnår, överskrider eller ligger under en rimlig förväntad prestationsnivå. Med en sådan baslinje kan man testa och förfina sina teoretiska antaganden. Det allestädes närvarande fyndet under många decennier av forskning (t.ex., se Steiner 1972, Hill 1982 är att grupper vanligtvis inte har rimliga potentiella produktivitet basics-in Steiners terminologi, de uppvisar processförluster. De teoretiska och empiriska analyserna av sådana processförluster har kastat stort ljus över gruppdynamiken. Vissa nyare arbeten har dock försökt identifiera informativa undantag från denna regel, dvs. att identifiera uppgifter och resultatsammanhang där grupper kan nå eller till och med överskrida sin uppenbara potential. En sådan potentiell produktivitetsbaslinje är prestationsnivån hos gruppens mest kompetenta medlem. Några studier har rapporterat att prestationsgrupper uppnått detta kriterium (Laughlin et al. , 1998b (Laughlin m.fl. , 2003....................................................... Och, några få studier (Laughlin et al. 2002, Michaelsen m.fl. 1989, Tindale & Sheffey 2002, Sniezek & Henry 1989 har rapporterat den gäckande processvinst eller "montering bonus effekt"-grupp prestanda som är bättre än prestanda för någon individ eller någon kombination av enskilda medlems ansträngningar. Sådana påståenden måste granskas mycket noggrant. Sådana effekter är vanligtvis blygsamma, och det är lätt att underskatta gruppens potential och därmed överdriva gruppens prestationsnivå (jfr. Tindale & Larson 1992a,b). Det kan ibland vara svårt för forskare att komma överens om exakt vad en grupps verkliga potential är; det är mycket mindre svårt och förmodligen i slutändan mer produktivt att dokumentera arbetsförhållanden eller interventioner som förbättrar gruppens prestanda (och därmed hjälpgrupper närma sig eller möjligen överskrida någon rimlig potentiell produktivitet baslinje). Så, till exempel, att ge gruppmedlemmar uppgiftsrelevant information som förenklar eller omramar deras uppgift kan förbättra gruppens prestanda (Laughlin et al. Det är Annu. Upp. Psykiskt. 2004:55:623-655 626 KERR TINDALE 1999. Flera nyligen genomförda metaanalyser tyder på att mer sammanhållna grupper (och deras enskilda medlemmar) i allmänhet tenderar att vara mer produktiva (Evans & Dion 1991, Gully et al. 1995, Mullen & Copper 1994, Oliver et al. 1999, även om det verkar som om gruppnormer måste gynna hög produktivitet (Langfred 1998), gruppmedlemmar måste engagera sig för prestationsmål (Podsakoff et al. 1997), och uppgiftskrav ytterligare moderera förhållandet (Craig & Kelly 1999, Zaccaro 1991. Dessutom kan åtminstone en del av den robusta kopplingen mellan sammanhållning och gruppprestanda härröra från god prestanda som förbättrar gruppens sammanhållning (Mullen & Copper 1994). Eftersom underlåtenhet att identifiera och utnyttja resurserna hos kompetenta gruppmedlemmar är en tydlig källa till förlust av gruppprocesser, har ett betydande användbart arbete ägnats åt att analysera och bistå gruppernas insatser för att identifiera deras bästa medlemmar. Åtminstone för vissa uppgifter kan grupper känna igen medlemsexpertis (dvs. de kan göra bättre än slump; Henry 1993). Några av de signaler som ligger till grund för upplevd expertis har identifierats (t.ex., loquacity, användning av skäl för att påverka, medlemsförtroende och dominans; Littlepage & Mueller 1997, Littlepage et al. 1995................................................................. Och vissa arbetsförhållanden som förbättrar gruppernas erkännande av expertis har också upptäckts (t.ex. större grupper, Littlepage & Silbiger 1992; uttryckliga instruktioner för att dela uppgiftsinformation eller försöka identifiera den mest kompetenta gruppmedlemmen, Henry 1995, Henry et al. 2002; att få regelbunden feedback om resultat, Henry et al. 1996; tidigare erfarenhet av att arbeta tillsammans,, Goodman & Shah 1992. Moreland och hans kollegor (t.ex. Moreland 1999, Moreland & Argote 2003 har analyserat problemet när det gäller skapandet av ett transaktivt minne, ömsesidig medvetenhet om "vem vet vad". De har visat att ett effektivt sätt att utveckla ett sådant transaktivt minne är att tränas som grupp (t.ex. Liang et al. 1995), där det verkar vara möjlighet att lära sig om varandras kompetenser, och inte andra förvirrande aspekter av grupputbildning (t.ex. starkare gruppidentifiering, bättre möjligheter att kommunicera med varandra, ökad aktivitet motivation) som är avgörande (Moreland & Myaskovsky 2000 ). Det har funnits ett växande intresse för huruvida "elektroniska grupper" – där kommunikation mellan medlemmar hanteras elektroniskt snarare än ansikte mot ansikte – kan ha vissa prestandafördelar. Det är uppenbart att sådana grupper tillåter mer flexibla (t.ex. geografiskt fördelade, icke-samtidiga) former av kommunikation inom gruppen och (åtminstone i princip) redo tillgång till resurser inom och utanför gruppen. Dessutom kan elektroniska grupper främja starkare gruppidentifiering (Lea et al. 2001) och efterlevnad av gruppnormer (Spears et al. 1990 ; även om se Douglas & McGarty 2001 ). Flera studier visar dock antingen ingen prestandafördel för sådana elektroniska gruppprestandainställningar (t.ex. Straus & McGrath 1994) eller någon nackdel, särskilt när gruppens uppgift kräver nära samordning av medlemsinsatser eller medlemmar är obekanta med den elektroniska tekniken (Hollingshead et al. 1993, Straus & McGrath 1994. På samma sätt, ge gruppmedlemmar tillgång till elektroniska databaser som innehåller gruppmedlemmar kapacitet information har i allmänhet inte ökat gruppeffektivitet (Merland 1999 Den produktiva användningen av potentiella produktivitet baslinjer illustreras fint av nyligen arbete med grupp brainstorming, en metod för kollektiv idégenerering populariserade av Osborn (1957). Sådana grupper instrueras att generera så många idéer som möjligt, att undvika kritik av alla idéer och att sträva efter att kombinera och förbättra andras idéer. Både Osborn och de flesta medlemmarna i brainstorminggrupper (jfr ) anser att sådana grupper rutinmässigt överträffar lika stora grupper av icke-interaktiva individer (den nominella gruppens baslinje). Flera årtionden av forskning har dock visat att nominella grupper vanligtvis överträffar sådana brainstorming grupper (t.ex., Mullen et al. 1991)............................................................................................................. Äldre (dvs. före 1989) forskning visade att detta till stor del berodde på "produktionsblockering" – oförmågan för mer än en gruppmedlem att tala (och kanske tänka) vid en tidpunkt (Diehl & Streebe 1987). Senare arbete har förfinat, utvidgat och ifrågasatt dessa slutsatser. Den negativa effekten av produktionsblockering verkar inte härröra från enkla störningar i minnet eller från oförutsägbarheten av talande svängar (Diehl & Stroebe 1991). Snarare verkar det som om den vanliga melee av gruppdiskussion tenderar att störa vår förmåga att få ett produktivt tankesätt igång, eller effektivt kan "komma ur" ett pågående tankesätt (Nijstad 2000). Ett sådant arbete illustrerar en bredare förskjutning av uppmärksamheten bort från performancegruppernas suboptimalitet och mot ett särskiljande och nytt märke av "social kognition"-viz. Effekterna av gruppsammanhang på kognition (Levine et al. 1993, Hinsz m.fl. 1997, Larson & Christensen 1993. Förutom produktionsblockering, har minst två andra processer varit inblandade i processförlust i brainstorming grupper: en ovilja att bidra med idéer på grund av utvärdering oro, och en konvergens via social jämförelse på en relativt låg standard för prestanda i ansikte mot ansikte grupper (Camacho 1995, Larey & Paulus 1995, Roy et al. 1996................................................................ Andra har utnyttjat denna kunskap om källorna till processförlust i brainstorming grupper för att utveckla förbättringar på traditionella grupp brainstorming. Till exempel, utbildning en facilitator för att minimera produktionsblockering och utvärdering gripande kan minska eller till och med eliminera den vanligtvis observerade processförlusten (Offner et al. 1996, Oxley et al.............................................................................................................. 1996 års beslut om statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) och omstruktureringsstöd (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) (nedan kallat beslutet om att inleda förfarandet) inleda det formella granskningsförfarandet) (nedan kallat det formella granskningsförfarandet) (nedan kallat det formella granskningsförfarandet) (nedan kallat beslutet) har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (nedan kallat det slutliga beslutet) (nedan kallat beslutet). Alternativ utformning av ett problem kan bidra till att förhindra den "urspårning" som orsakas av att produktionen blockeras i ostrukturerad gruppdiskussion (t.ex. sekventiell granskning av relevanta deluppgifter) och förbättra gruppens (och enskilda) prestanda (Coskun et al. År 2000............................................................................................................ Det mest anmärkningsvärda har varit arbetet med elektronisk brainstorming där datorprogram gör det möjligt för isolerade individer att skriva in sina idéer utan avbrott (dvs. ingen produktionsblockering; Gallupe et al. 1994), att vara anonym (låg utvärdering oro; Cooper et al. 1998), och ändå kunna se kopior av andra gruppmedlemmars idéer på skärmen när de vill. Sådana datoriserade brainstorminggrupper har påträffats inte bara för Annu. Upp. Psykiskt. 2004.55:623-655 KERR TINDALE uppträder såväl som nominella grupper (t.ex. Gallupe et al. 1991) men, när ganska stor (n > 9), även att överträffa dem (Dennis & Valacich 1993 Valacich et al. 1994................................................................................................................. Det senare resultatet verkar inte bero på den relativt högre sannolikheten för att mycket stora grupper kommer med sällsynta, "off-the-wall" idéer (Connolly et al. 1993 ), men snarare i linje med Osbornes ursprungliga påståenden om gruppbrainstorming-från den stimulerande effekten av exponering för andras idéer, ett förslag som a) har fått stöd i flera nyligen genomförda studier ( Levine & Moreland granskning (1990) dök upp efter en aktiv period av forskning som dokumenterade och förklarade minskade nivåer av motivation bland medlemmar i uppgiftsutövande grupper i förhållande till jämförbara enskilda utövande konstnärer. Sådana effekter har kallats förlust av gruppmotivation (Steiner 1972) eller social loaking (Latané et al. 1979)................................................................. Äldre forskning identifierade ett antal olika psykologiska mekanismer som ligger till grund för sådana effekter (t.ex. minskade risker för utvärdering, möjligheter att fritt rida på andra gruppmedlemmars insatser, och en ovilja att utföra det arbete som en kapabel, snål partner skulle kunna utföra) samt ett antal modererande variabler (t.ex. hög aktivitetsintresse eller engagemang tenderar att dämpa dessa effekter; B.N. ).............................................................................................. Senare arbete har identifierat ytterligare modereringsvariabler, antingen genom ny ursprunglig forskning eller via metaanalys. Karau & Williams (1993) metaanalys etablerade till exempel att sociala loaking effekter är starkare för män och för grupper från västerländska kulturer. Eftersom sådana kulturella skillnader ofta tillskrivs stabila skillnader i en mer allmän individualistisk kollektivistisk personlighetsinriktning, är det inte förvånande att social försvagning verkar vara relativt starkare bland individualister (Erez & Somech 1996, Wagner 1995 eller de som ser sig själva som bättre än andra (Charbonnier et al. 1998, Huguet m.fl. 1999 )............................................................................................................................ Social loaping dämpas av hög gruppsammanhållning (Everett et al. 1992, Karau & Hart 1998, Karau & Williams 1997, Worchel et al. 1998 eller förväntat straff för dålig prestation (Miles & Greenberg 1993). På samma sätt, villkor som ökar kostnaden för ansträngning uppgift prestanda (t.ex., trötthet; Hoeksema van Orden et al. 1998, Anshel 1995 eller minska ens känsla av ansvar till gruppen (Kerr & Stanfel 1993) tenderar att öka sociala loaking. Parallellt med detta empiriska arbete har det varit värdefullt teoretiskt arbete som utformats för att integrera och organisera denna stora litteratur. Flera forskare (Karau & Williams 1993, Shepperd 1993 har självständigt hävdat att förväntade värdeteorier ger en användbar teoretisk ram. Sådana modeller tyder också på att det kan finnas gruppsituationer där instrumentaliteten i ens uppgiftsansträngningar och/eller det värde som är kopplat till ansträngningsmedierade resultat kan vara högre än för jämförbara enskilda utövande konstnärer. Denna observation föranledde ett sökande efter gruppmotivation vinster-där gruppmedlemmar utövar större arbetsinsats än jämförbara enskilda Annu. Upp. Psykiskt. 2004:55:623-655, Hart et al. 2001) under förhållanden som mycket annan forskning skulle tyda på är idealiska för att framkalla sociala glapp-villkor med låg identitet och hög risk att man kan behöva axla en ojämförligt stor del av gruppens arbete. Det finns dock en viktig framgång för olika grupper som måste vara oerhört viktig för den mer kompetenta gruppmedlemmen. Loafing kommer att ske om gruppens uppgift inte är särskilt viktig (Williams & Karau 1991, Exp. Tre, tre, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, fyra, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre, tre... Med tanke på de starka oppositionella krafter som uppmuntrar både minskade och ökade insatser verkar detta fenomen lätt störas, t.ex. genom hur partneransträngningar kommuniceras (Hart et al. 2001, Williams & Karau 1991. Det observeras med låg kohesivitet grupper, men märkligt nog, inte med mer högt sammanhållna grupper (Karau & Williams 1997, Exp. 2 ) och 2......................................................................................................... Det är uppenbart att det krävs mer forskning för att fastställa robustheten och gränsvillkoren för den sociala kompensationseffekten. Den andra nyligen dokumenterade motivationsvinst effekten är Köhler effekten. Det inträffar när mindre kompetenta medlemmar i grupper som arbetar med konjunktiva uppgifter (dvs. där de fattigaste resultaten definierar gruppresultat) ökar sin insats. Efter denna effekts upptäckt på 1920-talet (Köhler 1926) glömdes den till ganska nyligen (Witte 1989). Under det senaste årtiondet har emellertid den övergripande motivationsvinsteffekten upprepats flera gånger (Hertel et al. 2000a(Hertel et al. ,b, 2003, liksom den modererande effekten av medlemmens förmåga diskrepans-viz. lägre vinster för små eller mycket stora skillnader i partnerförmåga [som ursprungligen observerades av Köhler (1926)] (Messé et al. 2002; Stroebe m.fl. 1996, Exp. 1)-och partnersex (Lount et al. År 2000............................................................................................................ De psykologiska orsakerna till effekten är ännu inte klart fastställda. Det finns vissa belägg för att det är av avgörande betydelse att den mindre kapabele medlemmen bidrar till gruppens resultat (eller till den medlemmens utvärdering inom gruppen) (Hertel m.fl. 2000a, Exp. 2) och att effekten kan bero (åtminstone delvis) på en social jämförelseprocess som antingen påverkar de fastställda målen (Stroebe et al. 1996) och/eller ger upphov till koncernintern konkurrens (Stroebe et al. 1996, Exp. Två, tre. Den senare möjligheten förstärks genom ett arbete som visar på potentialen i intergruppskonkurrens för att öka gruppmedlemmarnas motivation i arbetet (Erev m.fl. 1993................................................................................................................ Det har länge funnits intresse för processen och effekterna av gruppmålsättning på både gruppprestationer och medlemsattityder (t.ex. tillfredsställelse). Mycket av detta arbete (t.ex., Yammarino & Naughton 1992, Durham et al. 1997, Johnson m.fl. 1997, Ludwig & Geller 1997 syftar till att visa att gruppprestationer, medlemsprestationer och/eller medlemsnöjdhet förstärks genom kollektivavtal om ett utmanande mål (mot "gör ditt bästa", self-set, tilldelas, eller inget mål kontroll Annu. Upp. Psykiskt. 2004:55:623-655 KERR TINDALE-förhållanden). Generellt sett tenderar produktivitet och tillfredsställelse att vara högre när grupper kollektivt sätter utmanande prestationsmål (O' Leary-Kelly et al. 1994, Wegge 2000 ; dock dessa underlättande effekter är varken mycket konsekvent eller mycket stark, Larey & Paulus 1995. Mycket av det senaste arbetet inom detta område har fokuserat på att undersöka när och varför gruppmålsättning har sina effekter. Till exempel Latham et al. (1994) fann att de deltagande gruppernas målsättning (PGGS) kan förbättra prestandan genom att förbättra gruppens uppgiftskunskap. Övrigt arbete (Wegge & Kleinbeck 1996, Wegge 2000 involverar ångestminskning som en viktig medlare för PGGS-prestationsförhållandet. En annan grupp-nivå konstruktion, kollektiv effektivitet (Bandura 1997), medierar mål inställning-prestanda relation (Prussia & Kinicki 1996); som delade känslor av kapacitet ökar i en grupp, grupper tenderar att sätta högre mål för sig själva och prestera bättre. På annat håll, Roberson m.fl. (1999) visar att gruppmedlemmarnas känsla av förfarandemässig rättvisa kan förmedla förhållandet mellan PGGS och tillfredsställelse. Medverkande måluppfattning verkar vara en komplex process med flera medlingsmekanismer; det är fortfarande en teoretisk och empirisk utmaning att ge en systematisk och heltäckande redogörelse för denna process (jfr. Wegge 2000, Weldon & Weingart 1993. Arbete som utforskar själva gruppmålsättningsprocessen (t.ex., Hinsz 1991Hinsz, 1992Hinsz, 1995 Mesch et al. 1994) bör bidra till ett sådant konto. Grupper uppmanas rutinmässigt att uppträda under mycket stressiga förhållanden. En frestande, intuitiv gissning är att ökad stress (t.ex. tidspress, dåliga arbetsmiljöer, komplexa uppgifter etc.) skulle i allmänhet försämra gruppens resultat. Verkligheten verkar vara mycket mer komplicerad. Den äldre litteraturen om stressens effekter på individens prestationsförmåga (se Kaplan et al. 1993, eller Karau & Kelly 1992, för recensioner) föreslog ett antal regularities-stress tenderar att öka prestanda kvantitet med en åtföljande nedgång i kvalitet, att begränsa uppmärksamheten på mer viktiga funktioner uppgift, och att påskynda mer förenklad, heuristisk information bearbetning. För det mesta har dessa regler upprepats i både tidigare (för recensioner, se Miller 2000, och ) och nyare forskning om prestandagrupper. Karau & Kelly (1992) och De Grada et al. (1999) visar att ökande tidspress leder till större fokusering på uppgiften inom prestationsgrupperna. Inom vissa gränser verkar grupper kunna anpassa sig till högre stressnivåer (Brown & Miller 2000, Hollenbeck et al. 1997, Volpe et al............................................................................................................. 1996 ; dock, om sådan stress växer tillräckligt hög, grupp prestanda så småningom kommer att försämras (Adelman et al. 2003, Entin & Serfaty 1999, Urban et al. 1996................................................................ Som YerkesDodson Law antyder kan ibland ökad stress (från låga till måttliga nivåer) faktiskt förbättra aspekter av gruppprestanda (Karau & Kelly 1992 Kelly och hennes kollegor har fortsatt att bygga vidare på sitt äldre arbete på effekterna av en viss källa till stress-tid press-på kollektiv prestanda. Att äldre arbete (se Kelly 1988) föreslog att takten och kvaliteten på en grupps arbete kunde sättas eller "utbildas" genom initiala tidsgränser för gruppprestationer. Därför kan grupper som ges slappa initiala tidsgränser tränas att arbeta långsamt och försiktigt med en kreativitetsuppgift, så att om de senare blir tvungna att arbeta under stressiga, stränga tidsgränser, kommer de att arbeta långsammare men med högre kvalitet än grupper som är intränade under strängare tidsgränser (Kelly & Karau 1993). I annat arbete (Kelly et al. 1990), Det har visat sig att detta mönster beror på hur gruppmedlemmar tillskriver några initiala svårigheter med uppgiften. En relaterad, lovande linje av teori och forskning har föreslagits av Kruglanski och hans kollegor (t.ex. Kruglanski et al. Europaparlamentets yttrande vid den första be handlingen: Bull. Denna forskning utvidgar tidigare arbete på effekterna av "behövande för stängning" (dvs. önskan om definitiva, icke-ambikuösa lösningar) bland individer till gruppnivå. Kruglanski hävdar att stressande arbetsförhållanden i grupp tenderar att öka detta behov, vilket har ett antal konsekvenser för informationsutbyte och utnyttjande. Grupper under stress bör (och gör; se Kruglanski et al. 1993) visar en starkare önskan om en enhetlig uppfattning/företräde. Om inte gruppmedlemmarna redan har mycket starka preferenser (i vilket fall den "frysning" som är ett gemensamt resultat av ett ökat behov av stängning kan leda till en minskad beredskap att ge efter för andra), kan en sådan enhetlighet uppnås genom starkare försök att påverka åsikten avviker och/eller en större beredskap att ge efter för andra. Båda processerna bör uppmuntra centralisering av makt/inflytande i några inflytelserika gruppmedlemmar (t.ex. ledare), manifesteras genom större konversations- och maktasymmetri i gruppen (De Grada et al. 1999) och kommunikationsmönster centraliserade på de mäktigare medlemmarna (Pierro m.fl. 2003; även om se Brown & Miller 2000). När en tydlig gruppposition eller lösning har uppnåtts, bör ett ökat behov av stängning också (och gör det; se Kruglanski & Webster 1991) uppmana (a) starkare tendenser för gruppmedlemmar att stödja denna position, och (b) påtryckningar för att acceptera dem som överensstämmer med och förkastar dem som avviker från denna position. Sammanfattningsvis har Kruglanski visat att stressiga förhållanden tenderar att resultera i en "slutning av gruppsinnet" -en motvilja mot impopulära alternativ, ett accepterande av autokratiskt ledarskap och extrema gruppnormer. Giltigheten av dessa argument förstärks av empiriska demonstrationer av liknande effekter på grund av varierande behov av stängning i grupper via gruppsammansättning (De Grada et al. 1999, Kruglanski & Webster 1991. Laughlin och hans kollegor (t.ex., Laughlin 1996 Laughlin, 1999 Laughlin & Hollingshead 1995) har genomfört en programmatisk forskning om kollektiv induktion, grupper som drar någon allmän princip eller regel från konkreta empiriska manifestationer av denna princip. I ett typiskt kollektivt induktionsförsök får deltagarna (individer eller grupper) först ett exempel på någon regel som ska upptäckas och som inbegriper vanliga spelkort. De blir sedan ombedda att välja ett nytt kort, är Annu. Upp. Psykiskt. 2004.55:623-655 Laughlin (1996 Laughlin (, 1999 har föreslagit en uppsättning postulater som både sammanfattar detta forskningsprogram och utgör en teori om hur grupper utför induktion (och begreppsmässigt liknande) problem. Flera av dessa postulater (t.ex. skillnaden mellan intellektiva och omdömesgilla uppgifter; kriterier för lösningsdemonstration) bygger på äldre forskning (före den tidsperiod som omfattas av denna översyn). Flera återspeglar emellertid det senaste arbetet. Till exempel har några vanliga sätt på vilka grupper löser preferenser meningsskiljaktigheter bland sina medlemmar identifierats (Postula 1) och var och en har formaliserats med hjälp av en särskild social kombinationsmodell eller system (Postulat 2; Davis 1973) (t.ex. slumpvis urval bland alternativ = equiprobability beslutssystem; röstning = majoritet / plurality beslutssystem; demonstration = truth-wins beslutssystem). Några enkla kombinationsregler fint organisera data för ett stort antal experiment (Laughlin 1988 (Laughlin, 1992 Laughlin & McGlynn 1986; Laughlin & Shupe 1996; Laughlin et al. 1991 Laughlin m.fl. , 1997 Laughlin m.fl. , 1998a )-om mer än en rimlig hypotes föreslås, gruppval begränsas till den uppsättning hypoteser (Postulat 7); om en majoritet föredrar en hypotes, kommer det att vara gruppens val, men om det inte finns någon sådan majoritet, kommer gruppen att använda tur ta för att göra ett val (Postulat 8); frånvarande en majoritet föredrar, en grupp med H livskraftiga hypoteser i handen kommer att nöja sig med en ny, framväxande hypotes med en liten men ändlig sannolikhet [uppskattas vara 1/(H + 1)] (Postulat 8). Av dessa följer att den unika korrekta hypotesen mycket sannolikt kommer att upptäckas av gruppen om och endast om den föreslås av någon gruppmedlem på vissa försök-åtminstone under de förhållanden som modelleras i detta paradigm (terrorless feedback, flera prövningar); grupper verkar vara ganska effektiva för att behålla korrekt och vinna ut felaktiga hypoteser. Flera studier (t.ex. Karau & Williams 1997; Laughlin et al. , 1998b tyder på att induktion underlättas mer av ytterligare bevis än av ytterligare hypoteser (Postula 11). Det är väl känt att individer tenderar att föredra bekräftande än konfirmativa tester; detta verkar också beskriva gruppinduktion. Dessutom, i Laughlin paradigm, med många rimliga hypoteser tydligt inledningsvis, kan en sådan bekräftande strategi också visas (se Laughlin et al. 1997 Laughlin m.fl. , 1998b för att vara relativt mer effektiv (Postula 12). Slutligen har grupper visat sig prestera nära nivån av det bästa i en liknande storlek av enskilda artister, men endast om grupperna ges tillräcklig information och tid (Populate 10; Laughlin et al. , 1998a. Om tid eller information är sparsam, grupper kommer att göra mindre bra ( t.ex., Laughlin et al. 1991)............................................................................................................. Gruppens beslutsfattande forskning under 1960- och 1970-talen betonade vanligtvis de processer som ingår i övergången från en rad olika individuella positioner eller preferenser till en överenskommelse om ett samförståndsval för gruppen. Stemming till stor del 1976, Stasser et al. 1989 )............................................................................................................................ Dessa ämnen uppmärksammas fortfarande på både teoretiska och empiriska nivåer. Det dominerande paradigmet bakom den senaste tidens gruppforskning har dock fokuserat på information snarare än preferenser (Brauner & Scholl 2000, Hinsz et al. 1997, Kameda m.fl. 2002, Larson & Christiansen 1993. Stasser & Titus's (1985) nu klassiska upptäckt att grupper var mindre än optimala användare av information och ofta skulle ignorera information som inte var allmänt delas bland medlemmarna presenterade en kontraintuitiv upptäckt och ett nytt paradigm för att studera en mängd olika aspekter av grupp beslutsfattande och socialt inflytande. Paradigmet "delad och odelad information" har kopierats och utökats i en rad olika intressanta riktningar och blivit en stöttepelare i gruppforskningen under 1990-talet. Därför är en stor del av vår diskussion inriktad på informationsbehandling i och av grupper som försöker nå samförstånd om ett givet beslutsalternativ. Det senaste arbetet med kombination av preferenser i grupper har handlat om kontinuerliga snarare än diskreta beslutsalternativ. föreslog sin modell för social dom (SJS) för grupper som en förlängning av hans tidigare arbete med diskretionära samförståndsprocesser (dvs. sociala beslutsprogram eller SDS-teori; Davis 1973). SJS-modellen är en viktad linjär kombination av medlemspreferenser där vikterna är en exponentiell funktion av avstånden mellan en viss medlems preferenser och alla andra medlemmars preferenser. (Se Davis 1996 eller Kameda m.fl. 2002 för en mer fullständig beskrivning av modellen.) Vikten som ges till en medlem minskar exponentiellt som en ökande funktion av diskrepansen av den medlemmens preferens från de andra medlemmarna i gruppen. Medlemmar vars preferenser liknar varandra får alltså större vikt och medlemmar vars preferenser avviker från de flesta andra medlemmar får mycket liten vikt. Även formulerade nyligen, modellen har klarat sig bra i empiriska tester. Crott m.fl. (1991) utvecklade en modell baserad på Black's (1958) arbete med enkeltalade preferenskurvor. Svart visade att medianpositionen bland gruppmedlemmarna dominerar (i spelets teoretiska betydelse) alla andra möjliga positioner längs kontinuum, förutsatt att medlemmarnas preferensfördelningar är enstaka toppar. Crott m.fl. (1991) fann att en medianmodell gav en god anpassning till gruppbeslutsdata från tre olika beslutsuppgifter. Davis och Al. (1997) fick också stöd för en medianbaserad modell med hjälp av en skenrättegångsuppgift. Tindale & Kameda 2000), liksom majoritetsmodeller, visar de inflytandet av "social delaktighet" på preferensnivå. Idén om social delaktighet är att saker som delas mellan gruppmedlemmarna tenderar att ha en alltför stor inverkan på gruppens svar. För majoritets-/mångfaldsmodeller tenderar det alternativ som visar svarsalternativet med störst delaktighet att vinna eller väljas av gruppen. Både Crott et al. (1991) Medianmodellen och Davis (1996) SJS modell betonar också graden av preferensdelning. SJS-modellen betonar uttryckligen delade preferenser genom att lägga större vikt vid de medlemmar vars preferenser liknar varandra (dvs. nära varandra om responsdimensionen). Det är lättast att se delningsaspekten av medianmodellen genom att jämföra den med en modell baserad på medelvärdet när det finns en skev fördelning av medlemssvaren. Extremt diskrepant medlemmar i svansen av distributionen kommer att ha liten inverkan på medianen i förhållande till den inverkan de skulle ha på medelvärdet. Medianvärdet representerar således den vanligaste eller mest delade positionen även i skev preferensfördelning. Den senaste tidens arbete av Hinsz (1999) har hävdat att vilka medlemmar som bör vara mest inflytelserika i gruppen också kan bero på gruppens uppgift eller sammanhang. Han har formulerat en mängd modeller som skiljer sig åt som en funktion av de vikter som ges till medlemmar baserat på deras position längs en dömande kontinuum (t.ex. de flesta centrala medlem, mest extrema medlem, etc.). En annan fråga som har uppmärksammats under det senaste årtiondet är huruvida grupper försvagar eller förvärrar enskilda beslutsfördomar (Kerr et al. 1996, Tindale 1993.......................................................................................................... Även om grupper tenderar att överträffa individer på många områden, kan grupper också falla offer för samma heuristiska-baserade fördomar som finns på individnivå (Argote et al. 1990, Smith m.fl. 1998, Whyte 1993. Tindale (1993) visade att en enkel majoritetsprocess kan leda till att en viss partiskhet försvagas eller förvärras beroende på hur vanligt det är med partiskhet på individuell nivå. Kerr m.fl. (1996), med hjälp av ett SDS-ramverk, visade att frågan är mycket mer komplicerad än den först verkar. Med hjälp av datorsimuleringar visade de att huruvida grupper kommer att vara mer, mindre eller lika partiska som individer beror på a) typen av partiskhet, b) typen av gruppbeslutsprocess, c) kraften i partiskheten och d) den individuella preferensfördelningen i gruppen. De visade också att opartiska beslutsförfaranden inte bara kan förvärra individuella partiskheter på koncernnivå, utan att partiskhet också kan påverka gruppbeslutsprocesserna (jfr. Tindale m.fl. 1996)............................................................................................................ Nyligen utfört empiriskt arbete inspirerat av Kerr et al. Ramverket har i allmänhet varit stödjande (Kerr et al. 1999)............................................................................................................ På samma sätt som forskning om beslutsfattande i grupp i allmänhet har utvidgats till kontinuerliga svarsdistributioner, har forskning om jurybeslut i synnerhet följt efter (se Tindale m.fl. 2001)................................................................................................... I stället för att fokusera på rättegångar i brottmål och kategoriska (skyldiga, icke skyldiga) svar har det senaste arbetet inriktats på civilrättsliga rättegångar och den ersättning som beviljats käranden. Även tidigare arbete visade juryer i ett relativt gynnsamt ljus som mekanismer för att administrera Annu. Upp. Psykiskt. 2004.55:623-655 (Horowitz et al. 1996) har visat att jurymedlemmar i civilrättsliga förfaranden ofta misstolkar juryns instruktioner, felaktigt återkallar bevis och underlåter att skilja mellan olika målsägande i ett multiklagomål. När det gäller skadefördelning påverkas juryerna lätt av de ankare som tillhandahållits under rättegången (t.ex. det belopp som käranden begärt; Hinsz & Indahl 1995). Sunstein m.fl. (2002) visade att även om jurymedlemmarna var konsekventa (dvs. visade hög interjudighet) i sina domar om vårdslöshet, var deras förmåga att följa domarnas instruktioner om straffskador mycket dålig. Juryer var i själva verket mindre konsekventa än enskilda jurymedlemmar i domar om skadeståndsdomar, som ofta visade stora skillnader i priser mellan olika juryer och typiskt utdelade straffskador i fall där de inte var berättigade. Att hitta sätt att lindra sådana problem kan ligga i förgrunden för juryns forskning inom en snar framtid. Ovannämnda modeller behandlar alla processer som är förknippade med hur grupper uppnår samförstånd genom diskussion. Ett antal forskningslinjer har dock utvecklats där diskussionen antingen är begränsad eller obefintlig, och där beslutet fattas antingen av en enda källa eller av en statistisk algoritm. En av dessa forskningslinjer innefattar "domare-rådgivare system" (Budescu & Rantilla 2000, Sniezek 1992, Sniezek & Buckley 1995. I många beslutsmiljöer kan flera personer ge råd till en beslutsfattare, men det slutliga beslutet ligger i händerna på en enda person. Således har ett antal forskare börjat bedöma hur stort inflytande "rådgivare" har på det slutliga beslutet av "domarna". Den allmänna slutsatsen är att rådgivare påverkar domare, men domare ger sina egna positioner mer tyngd (Harvey et al. 2000, Yaniv & Kleinberger 2000. De ger också mer tyngd åt rådgivare vars preferenser liknar deras egna (Harvey et al. ) och i enlighet med rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Dessa resultat liknar dem för beslutsfattande grupper där delade preferenser sannolikt kommer att råda, men postgrupp individuella preferenser tenderar att gå tillbaka till varje individs ursprungliga position (Hinsz et al. 1997, Tindale & Kameda 2000. Det finns också bevis för att domarna är känsliga för riktigheten i de råd de får. Rådgivare som tidigare har haft rätt eller som har mer information till sitt förfogande får mer tyngd än rådgivare med mindre exakta uppgifter (Budescu et al. 2003)............................................................................................................ Den bästa prediktorn för en rådgivares inflytande är dock rådgivarens förtroendenivå (Kuhn & Sniezek 1996, Van Swol & Sniezek 2002. På det hela taget verkar det som om prognoserna skulle vara bättre än att låta sina bedömningar genereras av enkla linjära modeller, såsom medelvärden, än genom att använda sina egna intuitiva viktningssystem (Ariely et al. 2000, Johnson m.fl. 2001 )............................................................................................................................ På samma sätt som enskilda beslutsfattare inte kan använda information optimalt till sitt förfogande, verkar det som om grupper sällan kombinerar sina individuella preferenser på ett optimalt sätt. Ariely och Al. (2000) visade att, förutsatt parvis villkorat oberoende och slumpmässiga individuella felfördelningar, genomsnittet av J-sannolikheten uppskattar Annu. Upp. Psykiskt. 2004.55:623-655 KERR TINDALE (J = antalet uppskattare) kommer alltid att vara bättre än någon av komponenterna individuella uppskattningar och att när J ökar, kommer genomsnittet att tendera mot perfekt kalibrering diagnostik (exakt representation av det verkliga tillståndet), även när information som lämnas till de olika uppskattarna är mindre än optimal. Dessutom, Johnson et al. (2001) empiriskt visade riktigheten i den genomsnittliga sannolikhetsberäkningen att vara robust under ett antal förhållanden, även när enskilda uppskattningar inte var oberoende. Beslutsfattarnas tendens att väga sina egna åsikter tyngre än sina rådgivares kan därför ofta vara en underoptimal strategi. Sorkin m.fl. (2001) närmade sig begreppet optimal preferenskombination med hjälp av en signaldetektionsmetod. Deras modell definierar idealisk gruppprestanda genom att använda de enskilda medlemmarnas känslighetsparametrar (d ) för att ange vikter för att kombinera medlemmarnas preferenser. Sedan, beroende på gruppens kriterium, förutser modellen när gruppen ska välja ett svar framför ett annat (t.ex. skuld kontra oskuld). Modellen kan också användas för att ange andra typer av beslutsregler, såsom majoritetsvinster (Sorkin et al. 1998)............................................................................................. En av de mer intressanta resultaten från både deras empiriska och simuleringsarbete är att majoritetsprocesser tenderar att maximera gruppprestanda i situationer där idealiska viktningsscheman inte är möjliga (dvs. medlemmarna känner inte till varandras noggrannhetspoäng eller d-värden). Dessutom fungerar enkla majoriteter bättre än strängare kriterier (t.ex. två tredjedelar majoriteter, enhällighet osv.). Kameda & Hastie (1999) har också funnit att majoriteten processer tenderar att producera höga nivåer av beslutsprestanda med mycket små kostnader när det gäller kognitiv ansträngning. De spekulerar i att majoritetsnormer kan ha utvecklats i många kulturer på grund av deras adaptiva egenskaper. Hinsz m.fl. (1997) hävdade att gruppforskningen har gått över till ett informationsbehandlingsparadigm, och detta gäller förvisso när det gäller beslutsfattande i grupp. Baserat på Stassers och Titus banbrytande arbete (1985) om den dominerande rollen som delad kontra odelad information och det "dolda profil"-förfarandet, har många studier undersökt informationsdistributionens och utbytets roll i beslutsfattandet. Det första konstaterandet-att grupper fokuserar på och diskuterar delad information på bekostnad av odelad information, vilket leder till att deras underlåtenhet att avslöja dolda profiler-har väl replikerats (se Wittenbaum & Stasser 1996). Forskning som avslöjar hur och varför effekten existerar, och de kontextuella faktorer som dämpar dess styrka, har visat sig vara fruktbar grund för forskning. Gigone & Hastie (1993 replikerade de ursprungliga Stasser & Titus (1985) fynd med hjälp av en multi-cue dömande uppgift, och varierade om ledtrådar delades eller odelad bland gruppmedlemmarna. I överensstämmelse med Stasser & Titus resultat (1985) var gemensamma signaler viktigare för att förutsäga gruppbedömningar än odelade signaler, med betydelse i allmänhet som en linjär funktion av graden av deladhet. Det är intressant att lägga märke till att de signaler som faktiskt togs upp under diskussionen inte ökade i vikt som en funktion av att de nämndes. Det är Annu. Upp. Psykiskt. Detta beslut träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. Laddad från arjournals.yearrviews.org av University of British Columbia Library den 08/16/06. Endast för personligt bruk. Sammanslagning eller delning Kognitions GRUPPENS PRESTANDA OCH BESLUTSPROCESS Dessutom medlade medlemmarnas preferenser helt och hållet effekterna av signalerna på gruppdomarna. Så åtminstone i detta sammanhang påverkade spridningen av information i gruppen (dvs. information eller kognitiv deladhet) endast indirekt genom medlemspreferenser (dvs. preferensdelning). En nyare undersökning (Winquist & Larson 1998) visade att sammanslagen (diskuterad) odelad information inverkade positivt på gruppens beslutskvalitet när grupperna fick tillräckligt med tid för att nå samförstånd. Fyra grundläggande processer tycks ligga till grund för fördomarna mot delad information. Först, en enkel informationsampling modell (t.ex., Stasser & Titus 1985) korrekt förutspår att delad information är mer sannolikt att diskuteras, särskilt tidigt i diskussionen. För det andra, särskilt i dolda profilsituationer, kan för tidig stängning också spela en roll (Karau & Kelly 1992, Kelly & Karau 1998, Kruglanski & Webster 1996. Behovet av att nå samförstånd i en situation där de flesta av medlemmarna redan har samma preferenser skulle kunna leda till minskat informationsutbyte och tidigt samförstånd. Majoritetsprocesser är helt i linje med denna idé (Kameda et al. År 2002).................................................................................................. För det tredje verkar det som om människor föredrar att både ta emot och presentera information som delas (Wittenbaum et al. 1999)............................................................................................................ Människor uppfattas som mer kompetenta, kunniga och trovärdiga när de delar med sig av information som andra redan känner till. Slutligen Brodbeck et al. (2002) och Greitemeyer & Schulz-Hardt (2003) visar att gruppmedlemmarna inte vill ändra sina ursprungliga preferenser när de väl har bildats. Dolda profiler, som leder till partiska individuella preferenser, kan därför också leda till att medlemmarna misstolkar ny information som är oförenlig med deras redan bildade preferenser. Senare studier har dokumenterat en mängd olika moderatorer av detta fenomen (F.C. Brodbeck, R. Kerschreiter, A. Mojzisch, & S. Schulz-Hardt, opublicerat manuskript). Först Larson et al. (1994) har visat att odelad information blir vanligare i gruppdiskussioner över tid. En förlängning av diskussionstiden för grupper bör därför förbättra möjligheten att odelad information tas upp under diskussionen. Att placera all odelad information (förutsatt att denna information har konsekvenser för beslutskvaliteten) i händerna på minst en gruppmedlem har också visat sig öka dess effekt på det slutliga gruppbeslutet (Stasser & Stewart 1998, McLeod et al. 1997................................................................ Arbete av Sawyer (1997) och Sheffey et al. (1989) har visat att möjligheten för gruppmedlemmar att få tillgång till uppgifter (i stället för att förlita sig på minne) under diskussionen kan dämpa dolda profileffekter. Det finns vissa belägg för att medlemmar i utbildningsgruppen för att utforska mer information kan bidra till informationsutbyte (Larson m.fl. 1994; Wittenbaum 1998 Wittenbaum, 2000. Ibland kan en gruppledare också hjälpa till med informationsutbyte (Larson et al. 1996), liksom att ha minst en gruppmedlem som förespråkar det alternativ som förespråkas av odelad information (Brodbeck m.fl. År 2002).................................................................................................. Tilldela gruppmedlemmar att ansvara för vissa kategorier av information och se till att kunskap om vem som vet vad som delas mellan gruppmedlemmarna (som ett transaktivt minne system; Wegner 1987, Stewart & Stasser 1995 har förbättrat prestanda i dolda profil situationer, liksom har övertygande gruppmedlemmar att det finns en unik korrekt lösning på sitt beslut Annu. Upp. Psykiskt. 2004:55:623-655 KERR TINDALE uppgift (Stasser & Stewart 1992). Öka mängden preferensmångfald (Brodbeck et al. 2002) eller att ha medlemmar rangordnade alternativ (Hollingshead 1996) kan också förbättra informationsutbytet och beslutskvaliteten. Slutligen finns det nyligen belägg för att uppdelningen av beslutsuppgiften i två delar-informationssökning först, följt av integration och beslut-hjälper till att säkerställa att all relevant information sänds och används i koncernbeslutet (F.C. Brodbeck, R. Kerschreiter, A. Mojzisch, & S. Schulz-Hardt, opublicerat manuskript). Nyligen utfört arbete av Kameda et al. (1997) Utökade idén om kunskapsutbyte för att titta på det inflytande medlemmarna har inom gruppen som en funktion av hur mycket information de delar med andra. Med hjälp av ett socialt nätverk, Kameda et al. Utarbetade en modell för att representera i vilken grad en viss medlem var "kognitivt central" i gruppen. Ju större grad av överlappning mellan den information som innehas av en viss medlem och den information som innehas av andra medlemmar i genomsnitt, desto större grad av centralisering för den medlemmen. Både när kognitiv centralitet mättes (Studie 1) och manipulerades (Studie 2), grupper var mer benägna än att inte välja den preferens som innehas av den mest kognitivt centrala medlemmen även när den medlemmen hade minoritetssyn. Kameda m.fl. (1997) hävdar att den ökade sociala makten härrör från uppfattningar om sakkunskap för den kognitivt centrala medlemmen inom det centrala kunskapsområdet, vilket passar bra ihop med Wittenbaum et al.S (1999) slutsatser om den upplevda kompetensen som en följd av att delad information nämns. Sargis & Larson (2002) fann dock att kognitivt perifera medlemmar (de som innehar mer unik information) kan vara inflytelserika när deras information uppfattas som viktig för uppgiften. Dessutom, Spoor et al. (2002) fann att kvinnor i blandade könsgrupper var mindre inflytelserika när de var kognitivt centrala (jämfört med när de var mer perifera). Därför behövs betydligt mer forskning om detta ämne innan man kan uppnå en klar förståelse för den kognitiva centralitetens roll i beslutsfattandet i grupp. Specifika bitar eller typer av information är inte de enda kognitiva element som gruppmedlemmar kan dela (Tindale & Kameda 2000). Laughlin (1980 Laughlin ( 1999 har hävdat att en av anledningarna grupper är bättre problemlösare än individer är att de kan dela ett konceptuellt system av idéer som tillåter dem att inse när en föreslagen lösning är korrekt inom det systemet, den första delen av hans uppfattning om påvisbarhet (Laughlin & Ellis 1986). Tindale m.fl. (1996) hänvisade till sådana gemensamma konceptuella system som "delade uppgifter" och har hävdat att de kan påverka både gruppprocesser och resultat.  Representationen kommer att bli starkare inom gruppen (jämförligt stor majoritet/minoriteter som gynnar andra alternativ). Tindale m.fl. (1996) argumentera gruppproblemlösning arbete av Laughlin (1980) och arbetet med "ömsesidig partiskhet" i mock jury beslutsfattande (Davis 1980, MacCoun & Kerr 1988, Tindale & Davis 1983 är båda fall av delad representation effekter. Mer nyligen, Tindale et al. (1996) har visat att delade beslutsfördomar eller heuristik kan ge liknande avvikelser från symmetriska majoritetsprocesser. Till exempel Tindale et al. (1993) fann att grupper med tanke på "förlusten" av standardproblemet "asiatisk sjukdom" (Tversky & Kahneman 1981) skulle välja det mer riskabla alternativet även om en majoritet av medlemmarna gynnade det mindre riskfyllda alternativet. Den senaste tidens forskning har visat att gemensamma representationer kan verka på två olika sätt för att påverka gruppbeslut. Först Smith et al. (1998), med hjälp av ett "sunk cost" problem, fann att lägre kostnader argument var övertygande, även om bara en minoritet av medlemmarna nämnde dem som skäl för sina beslut. För det andra: Tindale et al. (1998), undersöka videobandade gruppdiskussioner om föreningsproblem (jfr. Tindale m.fl. 1993a ) och visade att grupper sällan diskuterade strategier, utan snarare helt enkelt utbytte information om sina individuella domar, och ganska ofta (mer än 60 % av tiden) helt enkelt valde en enda ledamots oförsvarade dom. När detta inträffade, de var mer benägna att stödja bedömningen av en felaktig medlem för föreningsproblem som vanligtvis ledde till fel, men mer benägna att stödja bedömningen av en korrekt medlem för föreningsproblem som normalt inte ledde till fel. Så länge en viss individuell preferens är rimlig inom den delade representationen, kan gruppens medlemmar därför anse det godtagbart utan ingående debatt. Delade uppgifter representationer kan bäst konceptualiseras som en del av mentala modeller som delas mellan gruppmedlemmarna (Cannon-Bowers et al. 1993, Helmreich 1997, Hinsz 1995. Även om mentala modeller kan delas utan medlemmarnas medvetenhet, bör delad metakunskap om modellen (dvs. kunskap om vad andra medlemmar vet och deras roll inom systemet) hjälpa grupper att använda modellen på ett effektivt sätt. Cannon-Bowers m.fl. (1993) har gjort åtskillnad mellan modeller för gruppens uppgift och modeller (dvs. vilka gruppmedlemmar som sannolikt kommer att göra eller känna till t.ex. transaktivt minne) och har hävdat att båda är viktiga. Även om forskningen fortfarande är ganska sparsam, de flesta resultat hittills stöder idén att grupper fungerar bättre (gjorde bättre val, arbetade mer effektivt, etc.) när de delar samma idéer om vad uppgiften är och de roller som de olika medlemmarna spelar. Även om gemensamma mentala modeller kan utvecklas över tiden, kan de också direktorateras effektivt genom träning (Helmreich 1997, Marks et al. 2000.................................................................. Även om gruppinformationsbehandling och kontinuerlig responsdistribution har varit särskilt aktiva ämnen för gruppforskning under det senaste årtiondet, ett antal Annu. Upp. Psykiskt. 200455:623-655 KERR TINDALE har även andra ämnen/frågor uppmärksammats. Att fortsätta traditionerna från social valteori, agenda eller procedurfrågor utforskas fortfarande aktivt (se Kameda m.fl. År 2002).................................................................................................. Davis och hans kollegor har fortsatt att undersöka den roll som halmundersökningar, röstningsorder, gruppstorlek m.m. spelar i civilmålsjuryer. De har funnit att röstning en jury tidigt kan leda till snabbare beslut, men kan öka sannolikheten för en hängd jury. Och liknande tidigare fynd med falska kriminella juryer, tidiga opinionssvar kan påverka dem som röstar senare i sekvensen. Kameda (1996 Kameda (, 1991 Kameda & Sugimori 1993 har studerat konsekvenserna av olika omröstningsförfaranden, inklusive några som inte normalt sett ses i västerländska kulturer. Till exempel Kameda (1996) jämförde nemawashi-en informell konsensus söker teknik som innebär att en ledare kontaktar varje gruppmedlem individuellt och erbjuder incitament för efterlevnad-till en mängd andra konsensusgenererande förfaranden (medel, median, relativ makt, etc.). Det är intressant att lägga märke till att nemawashi faired relativt dåligt utom i samband med diktatoriska beslutsförfaranden. Kameda (1991) visade också att genom att bryta isär ett beslut i delar kan olika typer av beslutsgrupper komma till stånd. Även om två av tre medlemmar i en grupp är emot en viss politik totalt sett, om de inte är överens om vilka delar av det övergripande förslaget de inte gillar, kan omröstningen om separata komponenter leda till att gruppen stöder det övergripande förslaget. Dessutom visade Kameda & Sugimori (1995) att minoritetspositioner inom en grupp blir mer benägna att väljas om den totala gruppen delas upp i undergrupper och undergrupper tillåts fatta beslut innan undergruppsbeslut kombineras. Ett annat ämne av långvarigt intresse som har fortsatt att uppmärksammas är grupptänkande-Janis (1972, 1982) avgränsning av en uppsättning villkor och processer som kan leda till katastrofala resultat för beslutsfattande grupper. Även om de historiska illustrationerna och logiken i grupptänkandet förblir övertygande (t.ex. se specialnumret av Organizational Behavior and Human Decision Processes, Vol. 7, 1998) och citeras ofta i läroböcker om grupper, forskningsstödet för teorin har varit ganska blandad. Det verkar som om både goda och dåliga beslutsresultat kan uppstå på grund av och trots många av de förhållanden som hypotesen att utlösa grupptänkande. Till exempel, arbetet med dolda profiler (Wittenbaum & Stasser 1996) och delade uppgifter representationer visar att grupper kan göra besviken dåliga beslut utan att vara mycket sammanhållen, har starka och direktiv ledare, eller känner en känsla av brådska. Omvänt finns det bevis för att starka, direktivledare ibland kan förbättra prestanda (Peterson et al. 1998), liksom sammanhållning (även om endast under vissa omständigheter,. Förmodligen kommer teorins viktigaste bidrag på lång sikt att vara den provokativa forskning som den gav upphov till, forskning som har visat oss att konstruktioner som typiskt ses som positiva aspekter av grupper (sammanhållning, kollektiv effektivitet, etc.) inte alltid leda till förbättrade gruppresultat, Whyte 1998 641 Vi började detta kapitel genom att likna det vid en bekännelse. Liksom en bekännelse har dess syfte varit att se tillbaka på vad som har gjorts och se fram emot hur saker och ting kan göras bättre. Med dessa mål i åtanke, avslutar vi med att beskriva några mönster som har kännetecknat det senaste årtiondet plus forskning om små gruppprestationer och beslutsfattande, och genom att erbjuda några recept för framtida forskning. Det allmänna intresset för gruppprocesser har ökat och avtagit inom psykologin. Moreland m.fl. (1994) analyserade sådana trender och fann att det sedan slutet av 1980-talet har skett en stadig ökning av antalet publikationer om grupper efter nästan tre decennier av sjunkande publiceringsfrekvens. De visar dock också att lite, om något av denna ökning härrörde från arbetet med koncerninterna processer (vår nuvarande fokus). Den senaste tidens ökning av gruppforskningen kan snarare till stor del tillskrivas studiet av individuell kognition om grupper (t.ex. stereotypbildning, uppfattad gruppjämlikhet) och till att närma sig populära i europeiska sociala psykologiska kretsar med tydlig relevans för grupper, men med en tydlig interpersonell (t.ex. minoritetsinflytande) eller intergroup (t.ex. social identitetsteori). För dem som är intresserade av koncerninterna processer kan detta i sig betraktas som ett halvtomt glas. Å andra sidan, som detta kapitel och mer-kvantitativa analyser (Moreland et al. 1994, visar Hogg & Moreland 1995, forskning om koncerninterna processer fortsätter att utgöra en betydande och ganska konstant andel av hela koncernens forskningsföretag. Att fylla glaset måste vänta på framsteg när det gäller att koppla samman kunskaperna på dessa olika analysnivåer. Hittills har de starkaste ansträngningarna gjorts för att tillämpa individuella kognitiva modeller och informationsbehandlingsmodeller på analysen av gruppprocesser, men försök görs också för liknande tillämpningar från eller till mer interpersonella (t.ex. Kerr 2001a) och intergroup (t.ex., Haslam 2001, Wildschut et al. 2002 års nivåmodeller. Ett tema som går igenom både den senaste tidens resultat och beslutsfattande litteratur är att en enda grundläggande processer i grupper kan leda till både bra kontra dålig prestanda, beroende på i vilket sammanhang dessa processer är aktiverade. Exempelvis kan både motivationsförluster och vinster till stor del förklaras med hjälp av begreppet instrumentalitet i en ram för förväntade värden (Karau & Williams 1993; Kerr 2001b). Något liknande kan ses i beslutsfattande grupper. En enkel majoritet processer tenderar att tillåta grupper att prestera bättre än individer (uppnå mer optimala lösningar, göra färre fel, etc.) typiskt eftersom de flesta individer oftare kommer att gynna det rätta eller bättre alternativet. En fördomsfull eller heuristisk på individuell nivå som tenderar till en mindre optimal strategi kommer dock att leda till att samma majoritetsprocess i gruppen leder till sämre beslut i förhållande till individer som arbetar ensamma. Medan tidigare arbete försökte förklara bra vs dålig prestanda med olika typer av gruppprocesser, har mycket av det nyare arbetet visat hur samma processer kan leda till båda typerna av utfall. Stort intresse och uppmärksamhet ägnas nutidspsykologi (t.ex. Snyder & Lopez 2002) åt "positiv psykologi", som betonar adaptiv mänsklig funktion (i motsats till ett mer traditionellt fokus på mänskliga fel, Annu. Upp. Psykiskt. Detta beslut träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Tidigt arbete visade att beslutsfattande i grupp skulle kunna förvärra de enskilda partiskheterna och att gruppdiskussionen plågades av ineffektivitet REF.
Group performance and decision making.
{'venue': 'Annual review of psychology', 'journal': 'Annual review of psychology', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}