Peer straff av friryttare (defektorer) är en viktig mekanism för att främja samarbete i samhället [1, 2, 3, 4, 5]. Det är dock mycket instabilt eftersom vissa samarbetspartner kan bidra till ett gemensamt projekt men vägrar att straffa avhoppare. Centraliserade sanktionsinstitutioner (t.ex. skattefinansierade polis- och brottmålsdomstolar) kan lösa detta problem genom att straffa både avhoppare och samarbetsparter som vägrar att straffa. Dessa institutioner har visat sig framträda naturligt genom socialt lärande och sedan tränga undan alla andra former av straff, inklusive kamratstraff [6, 7]. Detta resultat väcker emellertid ett antal frågor. Om centraliserade sanktioner är så framgångsrika, varför lider då många starkt auktoritära stater av låg grad av samarbete? Varför tenderar stater med en hög grad av tillhandahållande av allmännyttiga tjänster att förlita sig mer på medborgardrivet kamratstraff? Och vad händer om centraliserade institutioner kan kringgås genom enskilda mutor? Här ser vi hur korruption påverkar utvecklingen av samarbete och bestraffning. Vår modell visar att effektiviteten av centraliserade straff för att främja samarbete bryter samman när vissa aktörer i modellen tillåts muta centraliserade myndigheter. Kontraintuitivt gör en ökning av den centrala institutionens sanktionsförmåga saker och ting ännu värre, eftersom detta hindrar straffbekämpare från att spela en roll när det gäller att upprätthålla samarbetet. Som ett resultat av detta är en svagare centraliserad myndighet i själva verket mer effektiv, eftersom den tillåter kamratstraff att återupprätta samarbetet i närvaro av korruption. Våra resultat ger en evolutionär motivering till varför tillhandahållandet av kollektiva nyttigheter sällan blomstrar i politikområden som endast förlitar sig på starka centraliserade institutioner. I stället kräver samarbetet både decentraliserad och centraliserad tillsyn. Dessa resultat bidrar till att förklara varför medborgarnas deltagande är en grundläggande nödvändighet för att övervaka allmännyttan. En månghundraårig debatt finns om hur man bäst ska styra samhället och främja samarbete: Är samarbete bäst upprätthålls av en central myndighet [8, 31], eller är det bättre hanteras av mer decentraliserade former av styrning [9, 10] Decentraliserad, individuell sanktion av icke-samarbetstagare (även känd som friryttare eller avhoppare) är ett av de viktigaste verktygen som används av samhällen för att främja och upprätthålla samarbete [11]. Individer kan underförstått sanktionera friryttare via beteendemässig ömsesidighet (som i fallet med den mycket framgångsrika tit-for-tat-strategin [4]), eller uttryckligen genom kostsamt straff [12]. Båda dessa former av kamratstraff har studerats i stor utsträckning med hjälp av evolutionära modeller och beteendeexperiment [1, 2, 3, 4, 5]. Nyligen, dock, Sigmund et al. [6] visade att centraliserade institutioner kan ha en evolutionär fördel framför peer straff eftersom, till skillnad från peer-punishers, dessa institutioner kan eliminera "andra ordningen" friåkning. Andra-order fri-ryttare samarbetar med andra spelare, men de betalar inte kostnaden för att straffa avhoppare, och detta kan tillåta avhoppare att återupprepa [13, 14, 15]. För att ta itu med detta problem, Sigmund m.fl. presentera en modell för "pool" straff, där agenter anslår resurser till en centraliserad myndighet som sanktionerar fri-ryttare [6, 7]. Pool straff undviker andra ordningen fri-ryttare problem eftersom den centraliserade myndigheten också straffar individer som inte straffar, antingen direkt eller genom att bidra till poolen. Detta gör det möjligt för pool-punishers att snabbt ta över en befolkning, displaceing både fri-ryttare och peer-punishers [6]. Dessa fördelar bidrar till att förklara varför mänskliga samhällen ofta delegerar straff till centraliserade institutioner [6, 16, 7]. De bidrar också till att förklara varför centraliserade institutioner får ett allt större monopol på lagligt straff över tiden genom att stigmatisera [17] och kriminalisera [18, s. 371-372] olika former av kamratstraff. Men, dominans pool straff i Sigmund et al. Modell [6] skapar också tre pussel. För det första innebär resultaten att en ökad grad av centraliserad poolbestraffning alltid ökar samarbetet. Ändå lider många auktoritära stater, som har förmågan att hårt straffa medborgarna, av låga nivåer av deltagande och tillhandahållande av kollektiva nyttigheter [19]. Samtidigt stater med höga nivåer av kollektiva nyttigheter, såsom västerländska demokratier [19, 20, 21], normalt begränsa regeringens förmåga att straffa individer och tolerera fler former av kamratstraff. Andra, centraliserad pool straff tar snabbt över en befolkning och helt förskjuter peer straff [6] i Sigmund et al. modell [6], men många (om inte de flesta) samhällen uppvisar en blandning av centraliserade och decentraliserade straffstrategier. Även i samhällen med centraliserad bestraffning engagerar sig medborgarna i kostsamma protestaktioner mot agenter som skadar allmänhetens bästa. Som den senaste tidens händelser-från Occupy protesterar till den arabiska våren-illustrationen, sker detta även när regeringen straffar demonstranter [22, 23, 24]. Vilka omodellerade faktorer kan göra det möjligt för kamratstraff att utvecklas parallellt med centraliserade tillsynsinstitutioner, även när dessa institutioner aktivt är fientligt inställda till olika former av inbördes bestraffning? För det tredje Sigmund et al. Modell [6] förutsätter att den centraliserade myndigheten straffar alla former av kamratstraff. Detta beror på att peer-punishers i sin modell, per definition, inte bidrar till den centraliserade myndigheten. Men många samhällen med centraliserad tillsyn erkänner också vissa former av kamratstraff som legitima. Till exempel, civilrättsliga tvister, juryplikt, anti-inkumbent röstning, och andra former av politiskt deltagande är också fall av altruistiska peer straff [25, 26, 27]. I dessa och andra fall engagerar sig medborgare 2 i en strategi för hybridbekämpande bestraffning. Dessa personer betalar skatt till en central myndighet, men också engagerar sig i selektiva handlingar av kamratstraff som är individuellt kostsamma, men inte straffas av en central makt. Med tanke på alla de kostnader de bär är det oklart hur sådana hybridstrategier kan utvecklas. Här visar vi att tillåtandet av korruption i modellen kan bidra till att förklara både varför samhällen vill begränsa svårighetsgraden av centraliserad bestraffning, och varför kamratstraff ofta utvecklas vid sidan av centraliserade straffinstitutioner. Vi undersöker effekten av korrupta spelare som kan muta en central myndighet för att undvika straff. Resultaten visar att när pool-punishers dominerar ett system, blir centralmyndigheten en enda punkt av misslyckande, som är mycket sårbar för korruption. Detta ger en möjlighet för individer som spelar en hybrid peer-pool strategi att utvecklas eftersom peer straff blir relativt effektivare under dessa omständigheter genom att bidra till att öka den övergripande graden av samarbete. Sammanfattningsvis, med tanke på risken för korruption, kan Leviathans främja samarbete, men bara om de också tillåter individer att vidta åtgärder mot aktörer som skadar allmänhetens bästa. Vår modell ger därför en evolutionär motivering till varför tillhandahållande av kollektiva nyttigheter och samarbete sällan blomstrar i politiken med stark centraliserad bestraffning ensam. I stället vilar samarbetet på en myndighet som skyddar en grundläggande aspekt av det civila samhället, medborgarnas deltagande i övervakningen av allmännyttan [28, 29]. Vår baslinjemodell är ett offentligt bra spel (PGG) med både peer och pool straff [6]. PGG är en enkel modell för att studera bidrag till ett projekt med icke-exkluderbara positiva externa effekter, som kan omfatta allt från tillhandahållande av socialförsäkring till miljöskydd. Låt M betecknar befolkningens storlek och låt N ≤ M betecknar antalet individer som slumpmässigt väljs i en given runda för att spela ett offentligt bra spel. I spelet står varje individ inför ett val: om man vill bidra med ett fast belopp eller inte, c > 0, till den gemensamma poolen. När varje individ väljer sin åtgärd, kommer varje individ att få rc Nc N, där r är en faktor större än 1, N c är antalet bidragsgivare till den gemensamma poolen, och N är det totala antalet deltagare (vare sig de bidrog eller inte). Om alla individer bidrar, N c = N, då den sociala välfärden maximeras och varje individ får rc. Varje aktör får dock en lika stor andel av rc Nc N, oavsett om de bidrar eller inte, vilket gör det till en dominerande strategi för varje individ att fritt köra genom att bidra 0 (utdelningarna skrivs uttryckligen i SI). Befolkningen inkluderar X-samordnare, som bidrar med c, och Y-avhoppare (free-riders), som inte gör det. I enlighet med tidigare arbete, antar vi också att spelet inte är obligatoriskt och vissa spelare kan välja att inte delta i PGG [6, 30, 32, 33, 34]. De här ensamma tjänar en fast liten lön, σ. Dessutom samarbetar W-peer-punishers genom att bidra c till PGG, men också ålägga böter, β, för varje friryttare till en kostnad γ [11]. Med andra ord, varje fri-ryttare betalar en total böter βN w, där N w är antalet peer-punishers i gruppen, och varje peer-punisher ådrar sig en extra kostnad γN f, där N f är antalet fri-ryttare i gruppen. Vi har också V pool-punishers som, i stället för att direkt straffa friryttare, bidrar med ett fast belopp, G, till en straffpool innan du deltar i spelet och sedan bidrar c till PGG. De som inte bidrar till poolen (både fri-ryttare och 3 peer-punishers) sedan bötfälls BN v varje, där N v är antalet pool-punishers i gruppen. Vi introducerar även C-korruptörer till modellen. En korrumperare betalar centralmyndigheten en fast avgift KG för att undvika att bli straffad för att inte bidra till PGG (detta är bara vettigt om avgiften är lägre än de totala avgifter som betalas av pool-punishers, KG < G + c). Vi studerar jämvikten av helt blandade populationer av fast storlek M och variabel sammansättning genom att beräkna de ersättningar som erhållits av spelare som använder dessa strategier, förutsatt att agenter spelar i slumpmässigt utvalda grupper av storlek N. Skillnaden i utdelningar, tillsammans med parametern s ≥ 0, bestämma i vilken takt individer med lägre utdelningar ersätts av typer med högre utdelningar. Liksom i andra evolutionära modeller kan denna process tolkas antingen som evolution eller socialt lärande. Vi tillåter också slumpmässig byte av strategier med en mutationshastighet μ ≥ 0. Vi härleder jämvikt som den långsiktiga fördelningen av olika strategier både analytiskt (i gränsen för stark imitation) och med hjälp av numeriska simuleringar. För närmare information, se den kompletterande informationen (SI). Figur 1 visar provkörningar av en numerisk simulering av modellen. Utan korruption, pool straff så småningom tar över befolkningen [6], och gör det ännu tidigare när B, svårighetsgraden av andra ordningen pool straff, är högre. Situationen förändras dramatiskt när vi introducerar korrumperare. Poolstraff är inte längre en dominerande strategi, vilket visas i en simuleringskörning (figur 1 c ). Intressant nog visar figur 1 d att försvagande pool straff (lägre böter B) tillåter peer-punishers att återuppstå som en relativt stabil strategi som återställer samarbete i närvaro av korruption. Vi undersöker detta ytterligare i Figur 2, som visar andelen av olika strategier som en funktion av andra ordningen straff svårighetsgrad. För låga B-värden dominerar peer-punishers och hindrar de korrupta strategierna från att vinna mark. När B ökar försvinner peerpunishers och pool-punishers blir vanligare. Men med ännu högre B-värden ökar också förekomsten av korrumperare. Detta gör att det totala antalet kooperativa individer minskar. Vi bekräftar dessa resultat genom analytisk beräkning av de långsiktiga frekvenserna av strategier i delpopulationen (X, Y, Z, V, W, C) (för metoder se SI). Med låg B är frekvenserna [1, 2, 2, 1, M, 1], vilket bekräftar den tydliga dominansen hos peer-punishers (med en population på M = 100 är detta ungefär [0.01, 0,02, 0,02, 0,01, 0,93, 0,01]). Starkt centralt straff ger emellertid fördelningen [0.034, 0,114, 0.204, 0.352, 0,102, 0,193], dvs. Ineffektiva (korrupta) pool-punishers dominerar, följt av ensamvargar och korrumperare. Starkt centraliserat straff gör det möjligt för korrumperare att utnyttja pool-punishers på två sätt: Pool-punishers bidrar till en allmän nyttighet, samtidigt som de finansierar en bristfällig institution som korrumperare använder till sin fördel. Svagt centraliserat straff, å andra sidan, ger en möjlighet för peer-punishers att motverka både korrumperare och avhoppare. Slutligen introducerar vi H-hybridstraffare. Förutom att bidra till det allmännas bästa betalar individer som använder denna strategi både γ för att direkt bestraffa avhoppare och G till straffpoolen, och som sådan straffas de inte av centralmyndigheten. Hybridindivider kan betraktas som hederliga medborgare som betalar sina skatter, men också engagerar sig i former av "legitima" inbördes sanktioner. 4 Figur 3 visar att denna hybridstrategi, till skillnad från enbart kamratstraff, dominerar befolkningen när centraliserad bestraffning är svår. Detta sker även om hybridstrategin betalar en högre genomsnittlig kostnad jämfört med pool-punishers. Ställa M = 100, den långsiktiga fördelningen av strategier i (X, Y, Z, V, W, C, H) sub-befolkning är [0.001, 0.004, 0.008, 0.013, 0.004, 0.007, 0.96] Som en följd av detta upprätthålls en hög nivå av samarbete över alla nivåer av centraliserad bestraffning. Naturligtvis kan man undra varför enskilda personer skulle skapa en institution för andra ordningens straff i första hand, eftersom figur 3 också visar att andra ordningens straff inte ökar den övergripande graden av samarbete; inte heller gör det samarbetet betydligt stabilare än enbart peer-punishment. Vår relativt enkla modell är osannolik att helt besvara denna mycket allmänna fråga, eftersom vi har utelämnat många funktioner som skulle kunna få centraliserade institutioner att förbli fördelaktiga. Till exempel, dessa institutioner kan aggregera åsikter om vem som ska straffas, och, denna aggregation kan orsaka perceptuella fel (som inte är i vår modell) att ta bort [35]. Det är också möjligt att institutionerna kan utvecklas ytterligare för att hantera denna återstående instabilitet. Analytiska resultat i SI visar att när andra ordningens straff är starkt, hybrid straffare bara destabiliseras av neutral-drift mot pool-punishers (som sedan tillåter korrumpatorer och avhoppare att dyka upp). Det är intressant att många rättssystem har utvecklat regler som fina människor som bara betalar sina skatter, men inte registrerar sig för olika former av hybridstraff, t.ex. jurytjänst. Det är dock viktigt att vi har visat att om man bara lägger till risken för korruption kan det bidra till att förklara varför centraliserade och decentraliserade straffformer ofta förekommer samtidigt. Det behövs ingen ytterligare vädjan till medborgerliga normer eller samhällskultur. Det är inte att säga att dessa saker inte existerar, eller att de inte ytterligare främjar medborgarnas deltagande i att övervaka allmännyttan. Snarare, vår modell visar att oberoende av andra dygder, peer-punishment strategier kan ha en fitness fördel framför pool-bestraffning ensam. Mot bakgrund av korruptions-, kamrat- och hybridstraffsstrategier främjar de samarbetet bättre eftersom de är konkurrenskraftiga. Om en straffare misslyckas med att straffa en korrumperad individ, kan en annan träda in; och detta resultat kan bidra till att förklara varför politiker som vill kontrollera korruption och främja samarbete ofta blir mer toleranta mot olika former av decentraliserad sanktion [36].
Abdallah m.fl. Ref, bland studier av socialt beteende, visar att peerpunishment är mer effektivt än ett alltför starkt centraliserat straff för att främja samarbete, om aktörerna kan muta centraliserade myndigheter.
Corruption Drives the Emergence of Civil Society
{'venue': 'Journal of Royal Society Interface (2014) 11 (93)', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Biology', 'Physics', 'Medicine']}