Barnens förmåga att vilseleda undersöktes för att avgöra om de med avsikt kan dölja sitt känslomässiga uttryck. Tre-år-oider instruerades att inte titta på en leksak medan experimentören lämnade rummet. På frågan förnekade den stora majoriteten antingen att de tjuvtittade eller att de inte ville svara på frågan. Ansikts - och kroppslig verksamhet skilde inte bedragaren från sanningsberättarna. Pojkar var mer benägna än flickor att erkänna sin överträdelse. Dessa resultat visar att mycket små barn har börjat lära sig att dölja sina känslomässiga uttryck och stödja socialiseringens roll i denna process. Bedrägeri är en frekvent aktivitet i livet för individer. Det kan ta den enkla formen att komma överens med någon vars åsikt, i själva verket vi inte är överens (t.ex., säger vi gillar färgen på en slips när vi inte) eller andra former som ljuger om en allvarlig överträdelse. Bedrägeri kan riktas mot jaget också, som i fallet där vi förnekar att vi har en viss känsla när vi faktiskt känner så (Lewis, i pressen). Dessutom kan kulturer ha regler som uppmuntrar till att dölja negativa känslor (Ekman, Friesen, & Ellsworth, 1972; Izard, 1977). Bedrägeri kan observeras i alla åldersgrupper, men frågorna om hur gammalt ett barn måste vara för att kunna bedra och hur väl ett barn kan lyckas i bedrägeriet är till stor del outforskade. Anekdotiska bevis tyder på att mycket små barn kan utöva bedrägeri, till exempel små barn som förnekar att de har ätit en kaka när det finns tecken på kakan på munnen. Det finns också många andra exempel på bedrägeri. Till exempel det 20 månader gamla barnet som gråter när hon skrapar handen, men bara när hennes mor är närvarande, eller det 24- månader gamla barnet som vet hans namn, men när man frågar vad det är lekfullt svarar, "Mamma." I alla dessa exempel kan barnen svara med verbala eller ansiktsvokala beteenden (eller båda) som inte återspeglar vad de vet är sant. Skulle dessa exempel kunna återspegla början på förmågan att bedra? För att besvara denna fråga är det nödvändigt att kunna dra slutsatsen att det finns ett känt korrekt svar och att barnets beteende är ett försök att dölja eller undvika detta svar. Med tanke på att många exempel på bedrägeriliknande beteende uppträder hos det lilla barnet, är det förvånande att det finns mycket lite systematisk forskning om detta ämne, både när det gäller utvecklingen av bedrägeri och de individuella skillnaderna i dess användning. Det finns Denna forskning stöddes delvis av ett bidrag från W.T. Grant Foundation. Särskild uppskattning ges till Andree-Maryse Duvalsaint och Phillip Barone för datainsamling och till John Jaskir för dataanalys. Korrespondens (Feldman, Jenkins, & Popoola, 1979; Feldman & White, 1980), men det mesta av detta arbete har involverat barn som är 6 år eller äldre. Dessutom finns lite arbete när det gäller barns förmåga att dölja eller dölja sina känslor eller att vara vilseledande i mer naturalistiska situationer i alla åldrar (Saarni, 1984). Man har antagit att både socialiseringsfaktorer och ökad kognitiv kapacitet gör det möjligt för barn att ändra sina ansiktsuttryck och verbala och ickeverbala beteenden för att dölja sitt underliggande emotionella tillstånd (Ekman et at., 1972; Lewis & Michalson, 1985; Saarni, 1979). Studiet av bedrägeri bär på utvecklingen av dessa kapaciteter. Saarni (1984) försökte observera direkt utvecklingsskillnader i barns förmåga att använda bedrägeri i en verklighetsliknande situation. För det första placerades tredje- och femteklassare i en situation där deras förväntningar på en önskvärd leksak inte uppfylldes. Efter att ha fått en önskvärd gåva och löftet om en annan sådan gåva fick barnen en icke önskvärd gåva. Barnens ansiktsuttryck och icke-verbalt beteende kodades. Med ökande ålder visade barn en ökad förmåga att maskera sitt inre tillstånd, och flickor visade denna förmåga tidigare och i större utsträckning än pojkar. Dessa resultat är dock svåra att tolka, eftersom regleringen och disassocieringen av uttryckligt beteende från den inre staten måste härledas. Det vill säga, det är okänt om barnen i själva verket var besvikna över att inte få den utlovade gåvan och därför använde bedrägeri för att dölja sin besvikelse. Även om studiet av barns användning av bedrägeri är viktigt för vår förståelse av socialiseringen av känslor och förhållandet mellan inre stater och yttre uttryck, finns det få studier om detta ämne. De få som finns förser oss med begränsad information, eftersom barnen i dem var tvungna att spela handling, och därför inte studerades direkt när det gällde användningen av bedrägeri i mer naturliga situationer. Den nuvarande undersökningen representerar ett försök att iaktta små barn som ägnar sig åt bedrägeri under förutsättning att det är de som väljer att bedra. För att skapa en naturlig situation som skulle kunna få barn att bedra, placerades treåriga barn i en situation där de förbjöds att titta på en leksak. När de bröt mot förbudet tillfrågades de om 439
I en studie studerade REF 3-åringar och mätte beteendemässiga signaler, såsom ansiktsuttryck och nervösa kroppsrörelser, före och efter att en lögn framkallats.
Deception in 3-year-olds.