Visuell komplettering är ett allmänt förekommande fenomen: Människans vision konstruerar ofta konturer och ytor i regioner som inte har några skarpa gradienter i någon bild egenskap. När interpolerar människans syn en kontur mellan ett givet par luminansdefinierade kanter? Två olika svar har föreslagits: relaterbarhet och minimering av böjningar. Vi hävdar och bevisar ett förslag som knyter samman dessa två förslag genom att visa att under lämpliga förhållanden är relativitet matematiskt likvärdigt med förekomsten av en mjuk förbannelse utan böjningspunkter som interpolerar mellan de två kanterna. Förslaget ger således en uppsättning nödvändiga och tillräckliga villkor för att två kanter ska kunna bytas ut. På grundval av dessa villkor föreslår vi möjliga sätt att utvidga begreppet relativitet.
Det har visat sig att lagen om relativitet är likvärdig med förekomsten av en jämn kurva utan böjningspunkter som förbinder de två inducerare REF.