Under de senaste åren har partitionering av gångfas kommit att bli ett utmanande forskningsämne på grund av dess inverkan på flera tillämpningar relaterade till gångteknik. En mängd olika sensorer kan användas för att mata algoritmer för partitionering av gångfaser, främst klassificerbara som bärbara eller oanvändbara. Bland bärbara sensorer anses fotbrytare eller fottrycksinsoler i allmänhet som guldstandard, men för att övervinna vissa inneboende begränsningar hos de tidigare har tröghetsmätningsenheter blivit populära under de senaste årtiondena. Värdefulla resultat har också uppnåtts genom elektromyografi, elektroneurografi och ultraljudssensorer. Oanvändbara sensorer, såsom optoelektroniska system tillsammans med kraftplattformar, förblir det mest exakta systemet för att utföra gånganalys i en inomhusmiljö. I detta dokument identifierar, väljer och kategoriserar vi tillgängliga metoder för att upptäcka gångfaser, analysera fördelar och nackdelar med varje lösning. Slutligen undersöker vi jämförelsevis de uppnåeliga gångfasgranulariteterna, de användbara beräkningsmetoderna och de optimala sensorplaceringarna på de riktade kroppssegmenten.
I litteraturen har fotbrytare och fottrycksinsoler använts för att validera gångfasdetektionsalgoritmer via andra typer av sensorer REF.
Gait Partitioning Methods: A Systematic Review