En ekonomi kan ses som ett nätverk där noderna är agenter och länkar mellan dem utgör heterogena möjligheter till utbyte eller samarbete. Detta dokument hävdar att studera egenskaper hos ett sådant nätverk - hur tätt det är, hur "centrala" olika agenter är i det - ger insikter om frågor som effektivitet och bräcklighet i ett ekonomiskt system, liksom dess marknadsresultat. Vi utvecklar denna begreppsmässiga punkt i en modell för en ekonomi för kollektiva nyttigheter: en där varje agent kan ådra sig en privat kostnad för att vidta en åtgärd - t.ex. att minska föroreningarna - som skapar icke-diversibla men heterogena fördelar för andra. Nätverket vi studerar är en riktad, viktad graf där en kant från agent i till agent j fångar marginalfördelarna jag kan ge till j, vid den aktuella åtgärdsprofilen, eftersom jag ökar hans allmänna goda tillhandahållande. Vi finner att när det största eigenvärdet av detta nätverk skiljer sig från det finns Pareto ineffektivitet. Det största eigenvärdet kan tolkas i termer av cykler i förmånsnätverket (t.ex. X kan hjälpa Y, som kan hjälpa Z, som kan hjälpa X). Dessa är avgörande för att hitta en Pareto förbättring på ett givet resultat, och nätverkets största eigenvärde kvantifierar den marginalavkastning som finns tillgänglig från att utnyttja sådana cykler. Med utgångspunkt i eigen value-resultatet föreslår vi en enkel algoritm för att hitta de aktörer som är nödvändiga för en förhandling - i den meningen att utan deras deltagande, finns det ingen Pareto förbättring på status quo. De är de vars avlägsnande orsakar ett tillräckligt stort avbrott av cykler i vinstnätverket, mätt som minskningen av dess största eigenvärde. Sedan Wicksell [1896] och Lindahl [1919] har man insett att ett system med personliga skatter och subventioner kan stimulera ett effektivt tillhandahållande av allmännyttiga tjänster. Lindahls resultat är analoger av Walrasians marknadsallokeringar där skatter och subventioner internaliserar alla externa effekter. Vårt huvudresultat karakteriserar Lindahls resultat i termer av samma marginella nyttamatris som vi använder för att diagnostisera ineffektivitet. En icke-noll åtgärdsprofil är en Lindahl utfall om och endast om det är en eigenvector centrality handlingsprofil för marginalfördelar matrisen. Vid en sådan handlingsprofil bidrar agenterna i proportion till hur mycket de värdesätter de insatser som görs av dem som hjälper dem. Vi kan härleda två huvudsakliga tolkningsbara konsekvenser från denna karakterisering. För det första är det de fördelar en agent får, snarare än de han kan ge, som avgör hans ansträngningsnivå. För det andra är de aktörer som bidrar mest de som är mest "centrala" i förmånsnätverket, i den meningen att de får starka direkta och indirekta fördelar från andra. Som Samuelson [1954] diskuterar kan Lindahls skatter och subventioner ofta inte genomföras direkt i praktiken eftersom de kräver en planerare för att känna till agenternas allmännyttiga funktioner. Lindahls resultat visar sig dock spela en framträdande roll i flera strategiska sammanhang. För det första: varje genomförbar, kontinuerlig social valkorrespondens som är Pareto effektiv och individuellt rationell måste innehålla alla Lindahl resultat (Hurwicz [1979a], [1979b ], och Hurwicz, Maskin, och Postlewaite [1995 ). För det andra är Lindahls resultat jämvikten i ett naturligt icke-kooperativt förhandlingsspel mellan n-agenterna (Dávila, Eeckhout och Martinelli [2009] och Penta [2011] ). Slutligen är Lindahl-resultaten robusta mot koalitionsavvikelser (Aumann [1959], Shapley och Shubik [1969], Foley [1970]). Ballester et al [2006] liksom Bramoullé et al [2011] har funnit relationer mellan Nash ekvilibria spel och de spektrala egenskaperna hos ett interaktionsnätverk under antagande av linjära bästa svar. Däremot studerar vi effektivitet och marknadsresultat och kräver inga antaganden om funktionell form.
I REF finns det människor som kan "producera" ett givet allmänintresse och de som "nytta" av det goda.