Systemrisken, som här menas som risken för fallissemang för en stor del av det finansiella systemet, beror på nätverket av finansiella exponeringar mellan institut. Det finns dock ingen allmänt accepterad metod för att bestämma de systemviktiga noderna i ett nätverk. För att fylla denna lucka introducerar vi, DebtRank, ett nytt mått på systempåverkan som inspirerats av feedback-centralitet. Som ansökan analyserar vi ett nytt och unikt dataset om FED-lånprogrammet på 1,2 biljoner US-dollar till globala finansinstitut under [2008][2009][2010]. Vi anser att en grupp på 22 institutioner, som fick det mesta av medlen, utgör en starkt sammankopplad graf där var och en av noderna blir systemviktig vid krisens topp. Dessutom kunde ett systemfel ha utlösts även av små spridda chocker. Resultaten tyder på att debatten om alltför stora institutioner för att misslyckas bör omfatta den ännu allvarligare frågan om alltför centrala institutioner för att misslyckas. karakterisering av strukturen av ekonomiska och finansiella nätverk blir allt viktigare 1, 2. Den senaste tidens ekonomiska turbulens har väckt en bred medvetenhet om att det finansiella systemet bör betraktas som ett komplext nätverk vars noder är finansinstitut och länkar är finansiella beroenden 3. I detta perspektiv avses med systemrisk här som risk för systemfel, dvs. Försummelse av en stor del av det finansiella systemet. Den kan kvantifieras och mätas från analysen av nodernas dynamiska utveckling och från nätverkets struktur [4] [5] [6] [7]. Den viktigaste öppna frågan om finansiella nätverk rör fastställandet av de så kallade "systemviktiga" finansinstituten, nämligen de som, om de inte fullgör sina skyldigheter, kan utlösa ett systemfel och därmed betraktas som "för stora för att misslyckas". Ur ett nätverksvetenskapligt perspektiv är denna fråga relaterad till begreppet rekursiva centraliseringsåtgärder som eigenvector centrality och PageRank. Det är också relaterat till den mer allmänna frågan om kontrollen av ett komplext nätverk 8. Utredningen av hur de finansiella nätverken fungerar och hur systemrisker uppstår sker dock först i början. Bristen på uppgifter, på grund av sekretessbegränsningar, har hittills begränsat studien till få nationella datauppsättningar [9] [10] [11] [12]. Syftet med detta dokument är att visa hur nätverksvetenskap kan bidra till en kvantitativ bedömning av systemrisker. I detta syfte analyserar vi en unik och mycket relevant datauppsättning med hjälp av en ny indikator på systemvikt. I USA nådde finanskrisen en topp under perioden mars 2008–mars 2010. Under denna tid fick många amerikanska och internationella finansinstitut stöd från US Federal Reserve Bank (FED) genom nödlånsprogram, inklusive det så kallade "FED Discount Window". Beloppet och mottagarna av dessa lån offentliggjordes inte förrän helt nyligen (se mer information i Supplementary Information, SI, avsnitt 1-2). Dessa uppgifter representerar, såvitt vi vet, den första uppsättningen offentligt tillgängliga uppgifter om de dagliga finansiella exponeringarna mellan en centralbank och en stor uppsättning institut under flera månader. Uppgifterna har tidigare analyserats främst med avseende på redovisningspraxis och intressekonflikter 13. Här presenterar vi istället en analys ur perspektivet komplexa finansiella nätverk och systemrisker. Bidragen i detta dokument är följande: Vi analyserar först portföljen med lån som beviljats av FED över tiden, både vad gäller koncentration och bräcklighet. Vi undersöker sedan fördelningen av utestående skulder mellan institutioner och över tid. Vi kombinerar också FED-datasetet med data om aktieinvesteringsrelationer mellan dessa institutioner och vi analyserar strukturen i nätverket av beroenden bland de institutioner som fick finansiering. Slutligen, för att uppskatta de olika institutionernas systemvikt inför vi skuldskalan. Detta är en ny åtgärd, som liknar feedbackcentralitet, som på ett rekursivt sätt tar hänsyn till effekterna av ett eller flera instituts trångmål för motparterna i hela nätverket. Kreditkoncentration och bräcklighet. Vi börjar vår analys av datauppsättningen (se Metoder) från summan av den utestående skulden mellan institut, som representerar den totala exponeringen för FED, dvs.. Dess totala potentiella förlust i händelse av låntagarens fallissemang. Antalet ökade mycket kraftigt i november 2008, upp till omkring 1,2 US-dollar
I motsats till den konventionella stereotypen att stora institutioner är "för stora för att misslyckas", är sanningen att institutionens position i nätverket är lika och ibland viktigare än dess storlek REF.
DebtRank: Too Central to Fail? Financial Networks, the FED and Systemic Risk
{'venue': 'Scientific Reports', 'journal': 'Scientific Reports', 'mag_field_of_study': ['Medicine']}