Abstrakt. Vi ser över sammanhanget för läckagetoleranta interaktiva protokoll såsom de definieras av Bitanski, Canetti och Halevi (TCC 2012). Våra bidrag kan sammanfattas på följande sätt: 1. I syfte att säkra meddelandeöverföringen måste alla krypteringsprotokoll med meddelandeutrymme M och hemligt nyckelutrymme SK tolerera polylogaritmiskt läckage på mottagarens hemliga tillstånd uppfylla kraven i artikel ≥ (1 − ) för varje 0 < ≤ 1, och om programmet måste använda ett nytt nyckelpar för att kryptera varje meddelande. 2. Utgångspunkten är följande: Mer allmänt visar vi att n-partsprotokollet tolererar läckage av poly(log) bits från en part i slutet av protokollet verkställande, om och endast om protokollet har passiv adaptiv säkerhet mot en adaptiv korruption av en part i slutet av protokollet verkställande. Detta visar att så snart ett litet läckage tolereras behöver man full adaptiv säkerhet. 3. Vad är det som händer? Om mer än ett parti kan korrumperas får vi att läckagetoleransen motsvarar en svagare form av anpassningsförmåga, vilket vi kallar semiadaptivitet. Ungefär, ett protokoll har semi-adaptiv säkerhet om det finns en simulator som kan simulera det inre tillståndet för korrumperade partier, men en sådan stat behöver inte vara oskiljaktiga från en verklig stat, bara att det skulle ha lett till simulerad kommunikation. Alla våra resultat kan baseras på det enda antagandet att kollisionsresistenta funktionsensembler finns.
Nielsen m.fl. REF gav kopplingen mellan läckagetolerans och adaptiv säkerhet och visade att läckagetoleransen är likvärdig med en svagare semiadaptiv säkerhet.
On the Connection between Leakage Tolerance and Adaptive Security
{'venue': 'Public Key Cryptography', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}