Olika försvar av enmodal symbol system tas upp, inklusive amodal symboler i sensoriska-motoriska områden, kausal teori av begrepp, supramodal begrepp, latent semantisk analys, och abstrakta amodal symboler. Olika aspekter av perceptuella symbolsystem förtydligas och utvecklas, inklusive perception, funktioner, simulatorer, kategoristruktur, ramar, analogi, introspektion, belägen handling och utveckling. Särskild uppmärksamhet ägnas åt abstrakta begrepp, språk och beräkningsmekanismer. 3 Jag är tacksam för den tid och energi som kommentatorerna lägger på att läsa och svara på målartikeln. De tog upp många viktiga frågor och gav många utmärkta förslag. Till och med den starkaste kritiken var användbar för att klargöra missförstånd och för att ta itu med viktiga frågor. Jag har organiserat kommentarerna i två allmänna grupper: 1) kommentarer som försvarade ettmodalt symbolsystem, 2) kommentarer som behandlade egenskaperna hos perceptuella symbolsystem. Eftersom den andra gruppen var så stor har jag delat upp den i fyra mindre sektioner. I den första, Jag tar upp en mängd olika frågor om perceptuella symbolsystem som inkluderar perception, funktioner, simulatorer, ramar, introspektion, och så vidare. De tre sista avsnitten behandlar de ämnen som oftast tas upp: abstrakta begrepp, språk och beräkningsmekanismer. Ingen kommentator svarade systematiskt på kritiken mot de intermodala symbolsystem som anges i 1.2.2 och 1.2.3 i målartikeln: det finns få direkta bevis för enmodal symbol; det är svårt att förena enmodal symbol med bevis från neurovetenskap; transduktion och jordning av enmodal symbol förblir ospecificerad; representerande utrymme och tid beräkning med enmodal symbol har inte varit framgångsrik; enmodal symbolsystem är varken parsimoniska eller falska. Att förvänta sig att en enda kommentator tar itu med alla dessa problem i det utrymme som tillhandahålls skulle verkligen vara orättvist. Jag slogs emellertid av hur lite försök totalt sett var att ta itu med dem. Efter att själv ha varit djupt investerad i ettmodalt symbolsystem (t.ex. Barsalou, 1992) förstår jag hur djupt dessa övertygelser går. Icke desto mindre verkar det allt viktigare att försvara ettmodalt symbolsystem mot sådan kritik för att bevara deras livskraft. En handfull kommentatorer försvarade ettmodalt system på olika sätt. Även om de flesta av dessa försvar var konkreta och direkta, andra var vaga och indirekta. När jag tilltalar dessa försvar går jag från det mesta till det minsta konkret. R1.1. Tillägg 1 till bilaga I till direktiv 2008/68/EG ska ändras i enlighet med bilagan till det här direktivet. Amodala symboler finns i sensoriska och motoriska områden i hjärnan. Det försvar som slog mig som mest övertygande är förslaget att amodala symboler finns i sensoriska-motoriska områden i hjärnan (Aydede; Zwaan, Stanfield, & Madden). Ett relaterat förslag är att perceptuella framställningar inte är konstitutiva av begrepp utan bara blir epifenomenalt aktiva under bearbetningen av amodala symboler (Adams & Campbell). I målartikeln föreslog jag att 4 neuroscience bevisar att sensoriska-motoriska regioner i hjärnan är inblandade i kunskapsrepresentation (2.1, 2.2, 2.3). När en lesion finns i en viss sensorisk-motorisk region, kategorier som är beroende av det för perceptuell bearbetning av sina exemplars kan uppvisa kunskapsbrist. Eftersom fågeluppfattningen till exempel i hög grad är beroende av visuell objektbehandling, kan skador på det visuella systemet leda till en brist i kategorikunskapen. Neuroimaging studier av människor med intakta hjärnor visar på liknande sätt att sensoriska-motoriska områden blir aktiva under bearbetningen av relevanta kategorier. Visuella regioner blir alltså aktiva när de får tillgång till kunskap om fåglar. Flera kommentatorer noterade korrekt att dessa resultat stämmer överens med antagandena att a) amodala symboler representerar begrepp, och b) dessa symboler finns i sensoriska-motoriska regioner (Ayde: Zwaan, Stanfield, & Madden; Adams och Campbell). Om dessa antaganden är sanna, då skada på en sensorisk-motorisk region kan skapa ett underskott i kategori kunskap. På samma sätt bör sensoriska-motoriska regioner bli aktiva när människor med intakta hjärnprocesskategorier. Detta är en viktig hypotes som kräver noggrann empirisk bedömning. Damasios (1989) konvergenszoner utgör ett sätt att utforma frågan. Enligt hans uppfattning, lokala associativa områden i sensoriska motoriska regioner fångar mönster av perceptuell representation. Senare, associativa områden återaktivera dessa sensoriska-motoriska representationer för att simulera erfarenhet och därmed stödja kognitiv bearbetning. Som citatet från Damasio (1989) i 2.1 visar, anser han att det är obligatoriskt att återaktivera sensoriska och motoriska representationer för att representera kunskapsaktivering i ett närbeläget associativt område aldrig står i för dem. I princip skulle dock aktivering i lokala associativa områden kunna stå i för sensoriska och motoriska representationer under symbolisk aktivitet och därmed genomföra något i linje med enmodal symboler, med perceptuella representationer slutligen epifenomenal. Beteendemässiga resultat talar emot detta förslag. Studier som citeras under hela målartikeln visar att perceptuella variabler förutsäger försökspersonernas prestation när de utför konceptuella uppgifter. Till exempel, Barsalou, Solomon, och Wu (1999) rapporterar att ocklusion påverkar funktionslista, att storlek påverkar egenskapsverifiering, och att detaljerad perceptuell form förutspår egenskap priming. Synen att aktivering i associativa områden representerar begrepp förutsäger inte dessa effekter eller förklarar dem lätt. Istället är dessa effekter mer överensstämmande med siktobjekten aktiverar sensoriska-motoriska 5 representationer. Studier av språkförståelse uppvisar på liknande sätt sådana effekter (4.1.6, R4.5, Ytterligare empiriska bevis krävs helt klart för att lösa denna fråga med tillförsikt. Neuroimaging studier som bedömer både sensoriska-motoriska och lokala associativa områden under perception och befruktning bör vara mycket diagnostisk. På samma sätt bör även lesionsstudier som bedömer samtidiga brister i uppfattning och uppfattning vara användbara. Om sensoriska-motoriska representationer är epifenomenala, bör patienter ofta observeras som uppvisar brister i sensorisk-motorisk representation men inte i motsvarande kunskap. Aydede hävdar att jag bara tog upp formen av perceptuella symboler och ignorerade deras hänvisning. Från dessa bristfälliga förutsättningar går han vidare till slutsatsen att en kausalteori för amodala symboler måste vara korrekt. Tvärtom behandlades i målartikeln tydligt hänvisningen till perceptuella symboler och man kom överens med Aydede om att orsakssamband – inte likheter – är avgörande för att fastställa referens. I avsnitt 2.4.3 anges att simulatorer blir kausalt kopplade till fysiska kategorier, med hänvisning till Millikan (1998). På samma sätt är 3.2.8 helt och hållet om vikten av kausala mekanismer för att fastställa hänvisningen till perceptuella symboler, med hänvisning till Dretske (1995). 3.2.8 gör faktiskt Aydedes argument att likheten är otillräcklig för att fastställa en symbols referens. Även om likhet ofta förknippas med perceptuella uppfattningar om kunskap, gjorde jag stora ansträngningar för att skilja dem åt. Även om jag skulle ha uppskattat Aydedes analys av mitt faktiska förslag, påminner jag honom om att det ger en möjlighet att utarbeta det. Liksom många filosofer håller jag med om att mycket konceptuell kunskap är under kausal eller nomisk kontroll av fysiska kategorier i miljön. Detta antagande ligger i själva verket till grund för alla inlärningsteorier inom kognitiv vetenskap, från exempelteorier till prototypteorier till connectionism. I denna anda föreslog 2.4.3 att simulatorer skulle styras av de kategorier i världen som de representerar. Som en person uppfattar medlemmarna i en kategori drivs sensoriska motorsystem kausalt in i särskilda tillstånd, som fångas av olika associativa områden. Målartikeln anger inte hur dessa kausala processer uppstår och hävdar uttryckligen att den inte ger en uppfattningsteori (2). Inte heller hävdar den att perceptuella tillstånd liknar miljön (även om de gör det i de hjärnregioner som är topografiskt kartlagda). Oavsett är det säkert att 6 anta att kausala processer kopplar miljön till perceptuella tillstånd. Det kritiska påståendet i perceptuella symbolsystem är att dessa kausalt producerade perceptuella tillstånd, vad de än råkar vara, utgör kunskapens representativa element. Mest kritiskt, om miljön är kausalt relaterad till perceptuella tillstånd, är den också kausalt relaterad till symboliska tillstånd. Sålunda utgör perceptuella symbolsystem en kausalteori för begrepp. Simulatorer uppstår i minnet genom kausalprocessen att uppfatta fysiska kategorier. Betrakta däremot de kausala sambanden i de amodala teorier som Aydede tydligen gynnar (liksom Adams & Campbell). På dessa vyer blir fysiska entiteter och händelser kausalt relaterade till amodala symboler i hjärnan. Men som många kritiker har lagt märke till lider detta tillvägagångssätt av den vaga symbolgrunden. Exakt vad är den process genom vilken en fysisk referens kopplas till enmodal symbol? Om filosofer vill ta kausala mekanismer på allvar bör de tillhandahålla en detaljerad processmodell av denna kausala historia. När de försöker göra det kommer de att upptäcka att det är nödvändigt att uppfatta miljön (Harnad, 1987 (Harnad, 1990 Höffding, 1891; Neisser, 1967), och att någon sorts perceptuell representation är nödvändig för att förmedla mellan miljön och amodala symboler. Aydede noterar att perceptuella representationer verkligen kan vara en del av denna sekvens, men han underlåter att överväga det som potentiellt följer: När perceptuella representationer ingår i kausalsekvensen, är de tillräckliga för att stödja ett fullt fungerande konceptuellt system? Som jag argumenterar i målartikeln är de det. Om så är fallet, varför då inkludera ytterligare ett skikt av amodala symboler i kausalsekvensen, särskilt med tanke på alla de problem de står inför? Ingenting i Aydedes svar rättfärdigar deras existens eller nödvändighet. Två kommentarer tyder på att rumslig bearbetning och tidsbearbetning finns i ettmodalt system (Freksa, Barkowsky, & Klippel; Mitchell & Clement). I detta avseende har ett enda rumsligt system flera funktioner, vilket möjliggör samordning och matchning mellan dem. På så sätt kan lokaliseringen av ett ljud kopplas till en ögonrörelse som försöker se dess källa. På samma sätt har ett enda tidsbaserat system flera olika former för att samordna tidpunkten för perception och åtgärder. Eftersom dessa två system inte är bundna till någon enda modalitet är de enmodal och utgör därmed bevis för enmodal symbolsystem. Så vitt jag vet är de rumsliga och tidsmässiga systemens natur fortfarande en öppen fråga. Hittills finns det inget definitivt svar på om varje modalitet har sitt eget rumsliga och tidsmässiga bearbetningssystem eller om de allmänna systemen fungerar på alla sätt. Det kan mycket väl finnas både modalitetsspecifika och modalitetsspecifika system. I slutändan är detta en empirisk fråga. Föreställ dig dock att domän-generella system i hjärnan finns. Inom ramen för målartikeln skulle de inte utgöra ettmodalt system. Enligt definitionen i 1.2, ett multimodalt symbolsystem innehåller representationer som överförs från perceptuella tillstånd-de inte innehåller representationer intelligens (4.4), Landauer tar mig att innebära att inget kiselbaserat system kunde få mänsklig kunskap. Han visar sedan hur datorer som implementerar LSA efterliknar människor på en mängd olika kunskapsbaserade uppgifter. Jag hävdade emellertid aldrig att amodala system inte kan efterlikna människor på ett beteendemässigt sätt! 1.2. I själva verket noterades att amodala symboler har så mycket makt att de förmodligen kan härma allt mänskligt beteende. Mitt påstående i 4.4 var annorlunda, nämligen om kunskapen har sin grund i sensoriska-motoriska mekanismer, då kommer människor och datorer att representera kunskap på ett annat sätt, eftersom deras sensoriska motorsystem skiljer sig så radikalt åt. Jag erkände möjligheten att den framtida tekniska utvecklingen skulle kunna producera datorer med sensoriska och motoriska system närmare våra, i vilket fall deras kunskaper skulle kunna representeras på samma sätt. Ingen är för närvarande under illusionen, dock, att input-output 8 system av dagens datorer är något liknande mänskliga sensoriska-motoriska system. Om kunskapen genomförs i perceptuella system måste den därför anta mycket olika former. Genom att anföra sitt argument för LSA, Landauer misslyckas med att ta itu med de problem jag tar upp för enmodal symbolsystem i 1.2. (1) Vad är det direkta beviset för att kookrens frekvens mellan orden styr prestandan? Ett system baserat på kooccurrencefrekvenser kan härma mänskligt beteende och därigenom ge indirekta bevis för att denna konstruktion är användbar, men finns det bevis som direkt påverkar denna grundläggande analysenhet? (2) Vad är neurala historien? Ger uppgifter om lesion och neuroimering stöd? (3) Hur hänger förnimmelsen och befruktningen samman? Alla skulle hålla med om att ett konceptuellt system hjälper oss att tolka upplevda händelser i världen, men hur kartlägger ordsammankomster på upplevda individer i världen? När vi uppfattar ett objekt, hur kategoriseras det med hjälp av LSA? När vi konceptualiserar ett objekt, hur finner vi då dess referens i världen? (4) Hur representerar LSA kunskap om rum och tid? Det är svårt att se hur ett system som bara spårar ordsammankomst kan representera dessa grundläggande aspekter av perception. Andra farhågor om LSA uppstår också. Hur utför LSA de konceptuella funktioner som behandlas i målartikeln, såsom att särskilja typer och polletter, genomföra produktivitet och representera förslag? Om man bara använder ordkorrelationer, verkar det inte troligt att det kan genomföra dessa grundläggande mänskliga förmågor. Slutligen, spåras förekomster endast mellan ord, eller mellan motsvarande amodala symboler också? Om det senare är fallet, vad är då detta intermodala system, och hur är det besläktat med språket? Det är viktigt att notera att korrelation-inte orsakssamband-förutsätter LSA: s räkenskaper över mänskliga data. Eftersom ordet kooccurence existerar i världen och inte manipuleras experimentellt, är oändligt många potentiella variabler förbryllade med det. Tänk på hur LSA fungerar för att förstå detta problem. På en given uppgift förutsägs sannolikheten för ett visst svar (vanligtvis ett ord) av hur väl det korrelerar med den övergripande konfigurationen av stimulanselement (vanligtvis andra ord). Därför är det mer sannolikt att svar som är starkt korrelerade med stimulanselement produceras än mindre korrelerade svar. Problemet är att många, många andra potentiella variabler mycket väl kan korreleras med ordet kooccurence, framför allt den perceptuella likheten mellan de saker som orden hänvisar till. Det är ett intressant fynd att datoranalyser av ord korrelationer producerar ett system som efterliknar mänskliga beteenden. Det följer dock inte att dessa samband är orsaksmässigt viktiga. Naturligtvis skulle den 9 mänskliga hjärnan kunna fungera som LSA, men såvitt jag vet finns det inga bevis för detta, inte heller för att utesluta möjligheten att variabler som korreleras med ordet kooccurence är de kritiska orsaksfaktorerna. Ett antal empiriska rön tyder på att kunskap inte är grundad i ordet kooccurence. För det första, afasier förlorar vanligtvis bara språk, de förlorar inte kunskap (Lowenthal). Om kunskap helt enkelt var representerad i ordsammankomst, skulle de också förlora kunskap. För det andra rapporterar Glenberg att perceptuella förmåner kommer in i språkförståelse, och att ordet kooccurence inte kan förklara dessa resultat (se även 4.1.6 R4.5). Landauer tror att detta beror på att ord för vissa idiom, metaforer och moderna fraser inte har inkluderats i språket corpus som ligger till grund för LSA, men återigen problemet med korrelation kontra orsakande uppstår. Landauer vill tro att dessa saknade poster har kausal betydelse, när faktiskt deras status är bara korrelation. Eftersom Glenbergs förmåner också är korrelationella behövs kraftfullare laboratorietekniker för att reta isär dessa faktorer. I den mån sensoriska-motoriska förmåner är inblandade i konceptuell bearbetning, har dock LSA inget sätt att hantera dem. I denna anda kontrollerade Salomo och Barsalou (1999a,b) styrkan hos lexikala associationer i egenskapsverifieringsuppgiften och fann effekter av perceptuella variabler. I en uppgift som endast omfattade språkliga stimuli påverkade icke-lingvistiska faktorer kraftigt prestandan när språkliga faktorer hölls konstanta. Ett sätt att utvidga LSA skulle vara att tillämpa dess grundläggande associativa mekanism på perceptuella element. Precis som sammanhang av ord spåras, så är kooccurences i perception. Beroende på de specifika detaljerna i formuleringen skulle ett sådant tillvägagångssätt kunna vara praktiskt taget identiskt med mitt förslag om ramar i målartikeln. Som beskrivs i 2.5 ackumulerar en ram komponenter av perception isolerade genom selektiv uppmärksamhet, med den associativa styrkan mellan komponenter som återspeglar hur ofta de bearbetas tillsammans. Således, kooccurence av perceptual komponenter ligger i hjärtat av dessa perceptually-grundade ramar. I synnerhet föreslås emellertid att dessa strukturer skall organiseras av rum och tid, inte bara av associativ styrka. För att senare simulera perceptuella erfarenheter, bara lagring av associationer inte kommer att vara tillräckligt omfattande perceptuella struktur kommer också att vara nödvändigt. I så fall kommer en enkel utvidgning av LSA från ord till uppfattning förmodligen inte att fungera. Dessutom har vi sedan Chomsky (1957) vetat att den mänskliga hjärnan inte bara är en generaliseringsmekanism. Förutom att generalisera kring kända exemplars, producerar hjärnan produktivt 10 oändliga strukturer från finita element. Inte bara är detta sant språk, det gäller också befruktning (Fodor & Pylyshyn, 1988). Människor kan föreställa sig begrepp som de aldrig har stött på och som inte är generaliseringar av tidigare begrepp. Varken en ordbaserad eller en perceptionbaserad version av LSA kan införa produktivitet. Det råder inget tvivel om att den mänskliga hjärnan i stor utsträckning är en associativ apparat, men den är också en produktiv apparat. Även om LSA kan förklara de associativa aspekterna av kognition, verkar det inte ha någon potential att förklara de produktiva aspekterna. Slutligen drog Glaser (1992) i en utmärkt genomgång av bildordsbehandlingen slutsatsen att en blandning av två system står för de allmänna resultaten i dessa paradigmer. Under vissa förhållanden förklarar ett system med ordbindningar prestanda; under andra förhållanden förklarar ett begreppssystem med perceptuell karaktär prestanda; under ytterligare andra förhållanden är blandningar av dessa två system ansvariga. Baserat på min egen forskning, och även på genomgång av andra relevanta litteraturer, har jag blivit alltmer övertygad om Glasers allmänna avhandling, men kanske i en något mer radikal form: Människor använder ofta ordbindningar och perceptuella simuleringar för att utföra en mängd olika uppgifter, med blandningen beroende på uppgift omständigheter (t.ex., Barsalou et al., 1999; Solomon & Barsalou, 1999a,b;). Dessutom har jag blivit övertygad om att LSA ger en utmärkt redovisning av ordet föreningssystem (liksom HAL; Burgess & Lund, 1997). När människor faktiskt använder ordföreningar för att utföra en uppgift, LSA och HAL ger utmärkta konton för den underliggande behandlingen. Men när en uppgift kräver verklig begreppsmässig bearbetning, eller när ordet associationsstrategi blockeras, implementeras de begreppsmässiga representationer som krävs genom perceptuell simulering. Även om sådana simuleringar kan vara beroende av strukturer av associerade perceptuella komponenter, förlitar de sig också på icke-associativa mekanismer för perception och produktivitet. Gabora menar att amodala symboler uppstår när liknande erfarenheter läggs över på en gemensam uppsättning enheter. Eftersom idiosynkratiska drag hos enskilda upplevelser eliminerar varandra, sammansmälter delade funktioner över upplevelser till en attraherare som representerar uppsättningen abstrakt. Jag håller helt med om att sådana inlärningsmekanismer sannolikt kommer att finnas i hjärnan och att de är av stor betydelse för perceptuella symbolsystem. Det viktigaste är dock att denna process inte uppfyller definitionen av intermodala symboler i 1.2. I den utsträckning Gaboras inlärningsprocess sker i de ursprungliga enheterna som 11 representerar perception, implementerar den ett perceptuellt symbolsystem, även om generiska attraherare utvecklas över lärande. Som beskrivs i 2.5 och visas i figur 3, upprepningar av samma perceptuella symbol är superimponerade för att producera allt mer generiska komponenter i ramar. Omvänt skulle Gaboras inlärningsprocess bara bli ettmodalt symbolsystem om en population av icke-perceptuella enheter kodar om perceptuell aktivitet, som i ett feed forward-nät med dolda enheter (1.2). Så länge som ingen sådan omkodning äger rum anser jag dock att Gaboras förslag är mycket förenligt med förslaget att abstraktioner ska grundas perceptuellt. Schwartz, Weaver och Kaplan lägger fram nästan samma förslag som Gabora, men ser det som ett genomförande av ett perceptuellt symbolsystem, inte som ett införande av ett intermodalt symbolsystem. Kommentarerna från Landau och Ohlsson väcker särskild kritik mot perceptuella symbolsystem som tas upp senare. Här tar jag upp deras allmänna uppfattning att ettmodalt symbolsystem måste vara korrekt. Både Landau och Ohlsson ser perceptuella symbolsystem som en klassisk empirisk teori. Eftersom de tror att tidigare empiriska teorier har blivit fullständigt misskrediterade, tror de att perceptuella symbolsystem inte heller skulle kunna fungera. För det första bevisar dessa kommentarer min poäng i målartikeln att perceptuella synsätt på kunskap ofta förenklas för kritikens skull (1.3). Jag har inte en känsla av att Landau och Ohlsson har uppskattat detta, och inte heller gjort mycket av ett försök att underhålla något annat än en alltför förenklad uppfattning. Jag fortsätter att tro att när man underhåller mer omfattande och ambitiösa perceptuella teorier är de inte bara rimliga och konkurrenskraftiga, utan också överlägsna. För det andra avviker teorin i målartikeln avsevärt från klassiska empiriska teorier. Medan tidigare teorier fokuserade på medvetet erfarna bilder, fokuserar perceptuella symbolsystem på neurala tillstånd i sensoriska-motoriska system (2.1). Enligt min mening är detta det mest spännande inslaget i detta förslag, främst därför att det leder till att man tänker på den perceptuella synen på provokativa nya sätt. För det tredje förklarade jag uttryckligen att min teori inte är en enkel empirisk syn på kunskap, som tilltalar genreglerade mekanismer som strukturerar hjärnans utveckling (2.4.1). Jag föreslog särskilt att genetiskt baserade mekanismer för rum, objekt, rörelse och känslor skulle organisera perceptuella symboler. Landau och Ohlsson verkar tro att nativism är svaret på empirismens missförhållanden. Det är dock en sak att naivt betrakta nativism som ett universalmedel för varje svårt problem, och ganska 12 andra att specificera de komplexa epigenetiska processer som kännetecknar den genetiska regleringen av utveckling (Elman, Bates, Johnson, Karmiloff-Smith, Parisi, & Plunkett, 1996). För det fjärde går perceptuella symbolsystem betydligt längre än tidigare teorier när det gäller att lägga fram en fullt fungerande teori om begrepp, till stor del på grund av att kriterierna för en sådan teori inte var kända förrän i modern tid. Så vitt jag vet har ingen förutfattad uppfattning om kunskap åstadkommit detta. Även om tidigare teorier har inkluderat mekanismer som hade potential att genomföra dessa funktioner (1.3), utvecklades de vanligtvis inte på dessa sätt. Slutligen misslyckas Landau och Ohlsson med att ta itu med de problem som uppstått för ettmodalt symbolsystem i 1.2 när de omfattar ettmodalt symbolsystem som det enda rimliga alternativet. Utan att lösa dessa stora problem är det svårt att förstå hur någon skulle kunna ha ett sådant fullständigt förtroende för en teori. Den stora majoriteten av kommentarerna behandlade specifika aspekter av perceptuella symbolsystem. Några kommentarer försökte visa att empiriska rön eller teoretiska argument stöder någon aspekt av teorin. Andra kommentarer utvecklade en viss aspekt på ett positivt sätt. Ytterligare andra kommentarer försökte underminera teorin genom att ställa till problem för någon aspekt. Jag har organiserat dessa anmärkningar kring varje aspekt av den teori som behandlas. För var och en har jag kombinerat de relevanta kommentarerna med förhoppningen om att klargöra och utveckla den delen av teorin. hävdar att det inte finns något sätt att särskilja perceptuella och icke-perceptuella system oberoende av modala och intermodala symboler. Med tanke på den enorma beteende- och neurallitteraturen om perception, är detta ett ganska överraskande påstående. En enorm mängd är känd om hjärnans perceptuella system oberoende av vad någon skulle kunna säga om konceptuella system. Vi vet mycket om perceptuella förmågor och de neurala mekanismer som implementerar dem. Att identifiera dessa förmågor och mekanismer oberoende av perceptuella symboler är inte bara möjligt utan har sedan länge uppnåtts inom de vetenskapliga discipliner som studerar perception. När jag definierade perceptuella symboler använde jag helt enkelt dessa väl igenkända fynd. 2.1 föreslog därför att väletablerade sensoriska-motoriska mekanismer inte bara representerar kanter, hörn, färger och rörelser i perceptionen utan också i befruktningen. Perceptuella symboler följer perceptionsforskarnas vältrampade vägar genom att hävda att 13 representationsmekanismerna för perception är kunskapernas representationsmekanismer. Vad som är perceptuellt om perceptuella symbolsystem är perception i klassisk och väletablerad betydelse. Brewer oroar sig på liknande sätt för att perceptuella symboler, neuralt definierade, är till föga nytta eftersom vi för närvarande inte har någon kunskap om de neurala kretsar som ligger till grund för dem. Återigen har vi stor kunskap om de neurala kretsar som ligger till grund för sensorisk-motorisk bearbetning. Eftersom perceptuella symboler i viss utsträckning ska använda samma kretsar, vet vi något om de neurala konfigurationer som påstås ligga bakom dem. Även om perceptuella symboler använder perceptuella mekanismer i stor utsträckning, betyder detta inte att begreppsmässig och perceptuell bearbetning är identiska. I Lowenthals anda måste det verkligen finnas viktiga skillnader. Som påpekas i punkt 2.1 och 4.3 i målartikeln förlitar sig perceptuella symboler troligen mer på minnesmekanismer än standarduppfattning. Dessutom är tesen i 2.4.7 att en familj av representationsprocesser utnyttjar en gemensam uppsättning representationsmekanismer i sensoriska-motoriska regioner, samtidigt som de varierar i de andra system som använder dem. Detta antagande är också implicit genom underavsnitten i 4.1 som visar hur grundläggande kognitiva förmågor kan utnyttja samma uppsättning representationsmekanismer. Poängen är inte att dessa förmågor är identiska, bara att de har en gemensam representationsgrund. Mitchell och Clement hävdar att jag aldrig definierar "simulering" tillräckligt. Det är dock tydligt under hela målartikeln, att en simulering är uppifrån-och-ner aktivering av sensoriska-motoriska områden för att reenact perceptual erfarenhet. Som 2.4 beskriver i detalj, återaktiverar associativa områden sensoriska-motoriska representationer för att genomföra simuleringar. Wells hävdar att utvinningen av perceptuella symboler (2.2) inte är en förbättring jämfört med den ospecificerade transduktionsprocessen i samband med amodala symboler (1.2). Förbättringen är, som jag ser det, att utvinningen av perceptuella symboler är en väl specificerad process. Det är lätt att se hur selektiv uppmärksamhet kan isolera och lagra en komponent av perception, som senare fungerar som en perceptuell symbol. Däremot har vi ingen väldefinierad redogörelse för hur enmodal symbol utvecklas. Slutligen vill jag upprepa ytterligare en punkt om min användning av "uppfattning". Användningen av denna term i "perceptuella symbolsystem" är inte avsedd att antyda att rörelser och handlingar är irrelevanta för kunskap. Tvärtom gavs många exempel på perceptuella symboler baserade på rörelser och åtgärder 14 i hela målartikeln. Snarare "uppfattning" avser uppfattningen av erfarenhet från vilken perceptuella symboler extraheras, inklusive uppfattning om rörelse och handling. Således syftar "uppfattning" på infångandet av symboliskt innehåll, inte på själva innehållet. För ytterligare diskussioner om perceptuella framställningar i kunskap, se Brewer och Pani (1983) och Pani (1998). Man skulle kunna ta Wells oro över att perceptuell symbolextrahering inte är övertygad om att den inte ger något inflytande på problemet med vad som kan vara en funktion. Landau gör denna kritik explicit. Det är särskilt viktigt att Landau, som tydligen föredrar ett intermodalt konto, inte lägger några begränsningar på funktioner över huvud taget. Som framgår av inledningen till avsnitt 2 i målartikeln har amodala teorier inte löst själva temafrågan. Det är förbryllande att det som räknas som bevis mot den perceptuella uppfattningen inte också räknas som bevis mot enmodal uppfattning. Dessutom innehåller, som Landau påpekar, perceptuella uppfattningar frön till en lösning på detta problem. Hon konstaterar särskilt att klassiska empiriska teorier definierar begreppsmässiga egenskaper som egenskaper som uppstår vid samspelet mellan sinnesorganen och miljöns fysik. Med andra ord, dragen i befruktningen är särdragen i perceptionen. Helt klart inte alla sensoriska distinktioner gör sin väg till den konceptuella nivån, såsom motståndare färgbehandling och center-surround hämning. Ändå verkar många konceptuella funktioner ha sina rötter i sensoriska system, inklusive de funktioner för form, färg, storlek och textur som förekommer ofta i rapporter om begreppsinnehåll. Även om Landau inte krediterar perceptuella symbolsystem med att använda sig av perception för funktioner, gör de det med tanke på det uttryckliga omnämnandet av perceptuellt härledda funktioner i 2.1. Jag försökte inte lösa funktionsproblemet i målartikeln på grund av dess komplexitet. Utmärkelserna i befruktningen går helt klart längre än de perceptuella dragen, som jag konstaterade i fotnot 5. Viktigast av allt är att mål på hög nivå och konceptuella strukturer fångar upp aspekter av perception genom selektiv uppmärksamhet som blir egenskaper. I de flesta fall är den valda informationen inte en funktion som beräknas automatiskt i sensorisk bearbetning utan istället en högre ordning konfiguration av grundläggande sensoriska-motoriska enheter. Det var av denna anledning som jag citerade Schyns, Goldstone och Thibaut (1998) som visade att begreppsmässiga drag går långt utöver perceptuella drag. Arkitekturen av perceptuella symbolsystem är idealisk för att skapa nya funktioner som överstiger sensoriska-motoriska funktioner. Eftersom ramar på hög nivå och intuitiva teorier representeras som 15 perceptuella simuleringar (2.5, 4.1.2) är de väl lämpade för att interagera med perception för att isolera kritiska funktioner. Dessutom är symbolbildningsprocessen i 2.2 väl lämpad för att skapa nya funktioner genom selektiv uppmärksamhet. Det är uppenbart att det återstår en hel del att specificera om hur allt detta fungerar. Omvänt är det mycket mindre tydligt hur enmodal symbol system utför konstruktionen av nya funktioner, återigen eftersom de saknar ett gränssnitt mellan perception och kognition. Schwartz, Weaver och Kaplan hävdar att jag underlåter att specificera hur uppmärksamhet kontrolleras under bildandet av perceptuella symboler, så att perceptuella symboler är lika godtyckliga som amodala symboler. Men återigen ger perceptuella system naturliga begränsningar för bildandet av perceptuella symboler. En förutsägelse är att när empiriska studier undersöker denna process, kommer de att finna att perceptuella symboler uppvisar en svag fördomar för att följa strukturen av perception. På inga villkor får emellertid perceptuella symboler endast följa denna struktur. Eftersom selektiv uppmärksamhet är så flexibel, kan den fokusera på komplexa konfigurationer av perceptuell information för att etablera symboler som tjänar högre mål i systemet. De symboler som folk använder bör inte betraktas som en svaghet i perceptuella symbolsystem. I stället är det något som varje teori behöver förklara, och något som perceptuella symbolsystem förklarar genom flexibel användning av selektiv uppmärksamhet. Det skulle vara mycket mer problematiskt om teorin helt enkelt var begränsad till symboler som speglar beräkningar av låg nivå sensorisk-motorisk bearbetning. I slutändan har Schwartz, Weaver och Kaplan en annan agenda. I stället för att selektiv uppmärksamhet är ansvarig för schematiska kategorirepresentationer hävdar de att de hebbianska mekanismerna för rekrytering och fraktionering är ansvariga. Implicit i denna åsikt är att holistiska perceptuella tillstånd registreras under lärande, med skillnader mellan dem som tar bort för att producera schematiska representationer av perceptuella symboler. Gabora argumenterar på liknande sätt för betydelsen av dessa mekanismer. Samtidigt som jag stöder dessa mekanismer håller jag inte alls med om att selektiv uppmärksamhet inte spelar någon roll för lärandet. Som diskuteras i 2.2 och 4.1.3 har selektiv uppmärksamhet varit starkt involverad i lärande under årtionden av forskning på många områden. Dessutom är det naivt att tro att helhetsinspelningar av perception förekommer, som Hochberg uttrycker det vältaligt (se även Hochberg, 1998). Bara för att selektiv uppmärksamhet är mycket flexibel betyder det inte att den är irrelevant för begreppsbehandling. I stället är det absolut nödvändigt att skapa ett konceptuellt system (1.4, 4.1.3). Hochberg och Toomela föreslår var och en att aktivt informationssökande och målsökande leder selektiv uppmärksamhet och därmed förvärv av perceptuella symboler. Glenbergs argument om betydelsen av lokaliserade åtgärder stämmer också överens med denna uppfattning. Jag håller starkt med om att uppifrån-och-ned-måluppnåendet ofta styr selektiv uppmärksamhet, så att perceptuell information som är relevant för dessa strävanden förvärvas som perceptuella symboler. Nedifrån-och-upp-mekanismer kan dock också producera perceptuella symboler. Till exempel, uppmärksamhet-gripande infall och förändringar i uppfattning kan locka bearbetning och producera en perceptuell symbol för det relevanta innehållet. På liknande sätt kan den perceptuella utformningen av en fysisk stimulans vägleda uppmärksamheten och den efterföljande extraktionen av perceptuella symboler. I denna anda konstaterar Brewer att fysisk närhet bättre förutsäger återkallelseordning för objekten i ett rum än deras begreppsmässiga samhörighet. Således, bottom-up, liksom top-down, faktorer är förmodligen viktiga för att välja innehållet i perceptual symboler. Att vädja till vikten av top-down-faktorer driver dessutom de svåra frågorna tillbaka en nivå. Det är uppenbart att uppmärksamheten i stor utsträckning är under kontroll av mål och åtgärder, men hur karakteriserar vi de mekanismer som ligger till grund för de mål och åtgärder som styr urvalet av uppmärksamhet? R2.3 och R2.3. Abstraktion, koncept och simulatorer. Jag är den första att erkänna att det kanske är den mest centrala utmaningen i teorin att specificera de mekanismer som ligger till grund för simulatorer, och jag noterade detta under hela målartikeln. Senare kommer jag att ha mer att säga om genomförandet av simulatorer i specifika mekanismer (R5.3). Här fokuserar jag på några missförstånd om dem. Utan att nämna något särskilt uttalande eller avsnitt i målartikeln hävdar Ohlsson att jag jämställde urval med abstraktion. Enligt honom anser jag att selektiv lagring av ett hjul samtidigt som man uppfattar en bil är detsamma som att skapa en abstraktion av bilar i allmänhet. Ingenstans står det i målartikeln att urvalet är abstraktion. Tvärtom är detta en ganska betydande och överraskande förvrängning av min uppfattning. Vad jag gjorde likställde grovt med urvalet var schemaläggning, nämligen att informationen som omger fokalt innehåll filtreras bort, vilket lämnar en schematisk representation av komponenten (2.2).
Den Perceptual Symbol Systems teorin hävdar att alla kognition, språk, resonemang, och mem-ory, grundar sig på perceptuella funktioner REF.
Perceptions of Perceptual Symbols
{'venue': None, 'journal': 'Behavioral and Brain Sciences', 'mag_field_of_study': ['Psychology']}