De flesta analyser av kollektiva åtgärder är eniga om att man måste organisera potentiella bidragslämnare för att komma till rätta med friryttarproblemet och på så sätt göra sina beslut beroende av varandra. Möjligheterna att organisera sig beror på de sociala banden i gruppen, särskilt på den totala densiteten eller frekvensen av band, i vilken utsträckning de är centraliserade i ett fåtal individer, och på kostnaderna för att kommunicera och samordna åtgärder genom dessa band. Matematiska analyser och datorsimuleringar utvidgar en formell mikrosocial teori om ömsesidigt beroende kollektiva åtgärder för att behandla sociala nätverk och organisationskostnader. Som förväntat förbättrar den övergripande tätheten av sociala band i en grupp sina möjligheter till kollektiva åtgärder. Mer betydelsefulla, eftersom mindre förväntade, är de resultat som visar att centraliseringen av nätverksband alltid har en positiv effekt på kollektiv talan och att de negativa effekterna av kostnader på kollektiv talan minskar i takt med att koncernens resurs eller intresse heterogenitet ökar. Dessa icke uppenbara resultat beror på de kraftfulla effekterna av selektivitet, arrangörens förmåga att koncentrera organiseringsarbetet på de individer vars potentiella bidrag är störst. Sociala band är viktiga för kollektiv verksamhet. Det är till exempel allmänt vedertaget att deltagare i sociala rörelseorganisationer vanligtvis rekryteras genom redan existerande sociala band och att mobilisering är mer sannolik när medlemmarna i den mottagande befolkningen är förbundna med sociala band än när de inte är det (t.ex., Tilly 1978; OberschalI1973). Men exakt hur och varför sociala band är viktiga är mindre väletablerade. Vilka typer av band är viktigast för kollektiv talan? Vad som kännetecknar 1 Detta material är baserat på arbete som stöds av Statens vetenskapsstiftelse under bidrag SES-8408131. Vi vill tacka Charles Halaby och Robert Mare för råd om den statistiska analysen och David Weakliem för kompletterande forskningsstöd. Begäran om omtryck skickas till Gerald Marwell, Sociologiska institutionen, University of Wisconsin, Madison, Wisconsin 53706. © 1988 av University of Chicago. Alla rättigheter förbehållna. 0002-9602189/9403-0002$01.50 AJS Volym 94 nummer 3 (november 1988): 502-34 Kollektiva insatser av sociala band är särskilt relevanta? Är sociala band viktiga därför att de gör mobiliseringen mindre kostsam, eller för att de kopplar samman fler människor? Och hur kan vi urskilja dessa förklaringar? Detta dokument utvecklar en viss analytisk teori för att börja besvara dessa frågor genom att utvidga "den kritiska massans teori", vår mikrosociala modell för den process genom vilken kollektiv handling framträder i grupper. (Se Oliver, Marwell och Teixeira [1985] för en första explikation, och Oliver och Marwell [1988] för en tillämpning på problemet med "gruppstorlek" i kollektiv talan.) Vi utvidgar denna teori här till att omfatta den totala frekvensen eller densiteten av sociala band i en grupp, i vilken utsträckning banden är centraliserade i ett litet antal gruppmedlemmar, och kostnaden för att använda en slips för kommunikation eller samordning. Vi anser bara de direkta banden mellan potentiella arrangörer och potentiella deltagare, inte de indirekta band som ofta har undersökts av sociala nätverk teoretiker (Alba 1981; Arabie 1977; Burt 1978 Burt, 1980 Doreian 1974; Freeman 1979; Marsden 1981 Marsden, 1983 White, Boorman, och Breiger 1976). Vi skiljer inte heller "styrkan" av slipsen (Granovetter 1973). I vår slutsats diskuterar vi möjliga relationer mellan våra upptäckter och andra inslag i sociala nätverk. Precis som de flesta formella modeller kräver våra ganska extrema förenklingar. Även med dessa förenklingar är modellerna ofta för komplexa för analytiska lösningar, så vi kompletterar vår analys med datorsimuleringar, inklusive Monte Carlo-metoder. Även om vi skapar simuleringarna överraskar de oss ofta och tvingar oss att utveckla en ny teori för att förklara dem. Faktum är att den viktigaste upptäckten av denna forskning var helt oförutsedd. Detta är konstaterandet att nätverk centralisering är fördelaktigt för kollektiv handling, ett konstaterande som vi visar härrör från förmågan hos arrangörer att vara selektiva i valet av mål för deras organiserande insatser. 2 Naturligtvis är vårt mål inte bara att förstå vår artificiella simulering, men att generera teori som kan gälla för naturliga grupper och handlingar. Under hela diskussionen försöker vi därför vara tydliga med tillämpningsområdet för eller gränserna för våra resultat, och i slutsatsen diskuterar vi deras materiella tillämpningar. Det kommer att vara till hjälp att underbygga vår ofta tekniska diskussion i ett exempel. Många städer har antagit förordningar som kräver att deras anställda ska vara stadsbor. Tänk på ett antal städer som just passerat sådana 2 Även om en granskare gav oss komplimangen att tro att vi visste om selektivitet när vi planerade våra simuleringar, gjorde vi faktiskt inte det. Vi utvecklade begreppet selektivitet från att kämpa med simuleringsresultat som vi inte förstod. Vi anser att det finns ett värde i att visa läsarna några av stegen i den processen, särskilt eftersom många sociologer anser att simuleringar är oförmögna att producera någon "ny" kunskap som inte är uppenbar i de ursprungliga antagandena. American Journal of Sociology en förordning som träder i kraft nästa år. Ingen undantar nu nuvarande anställda från kravet, men en ändring som ger ett sådant undantag är möjlig om en kritisk massa av anställda kan samlas för att montera en synlig kampanj. Anta att varje stad råkar ha 400 anställda som lever utanför dess gränser och att den ansträngning som krävs för att få igenom ändringen är densamma i alla städer. På det formella språket för kollektiv handlingsteori är de 400 berörda arbetstagarna i varje stad en intressegrupp. Ändringsförslaget är en kollektiv god sak: alla berörda anställda kommer att dra nytta av det, oavsett om de hjälper till att få det godkänt (Olson 1965). 3 De flesta formella kollektiva aktionsteori antar att individer fattar isolerade, oberoende beslut om de ska bidra till kollektiv handling och förutspår att individer vanligtvis kommer att försöka "fri-ride", det vill säga att skörda fördelarna med en kollektiv vara som tillhandahålls av bidrag från andra gruppmedlemmar utan att betala något av priset. På så sätt hoppas varje stadsanställd som bor i förorterna att hennes på liknande sätt drabbade kolleger kommer att ägna sin tid åt picketing och lobbying för tillägget, medan hon går och bowlar. Men eftersom alla har samma hopp, ingen pickets (och bowlinghallarna är fulla). Antagandet att enskilda individer handlar isolerat är naturligtvis vanligtvis felaktigt. I de flesta beslutssituationer är människor åtminstone i allmänhet medvetna om vad andra gör, och ofta har de sociala relationer som gör inflytande, eller till och med sanktioner, möjligt. Empiriskt korrekta beslutsekvationer måste ta hänsyn till dessa ömsesidiga beroenden, och när man överväger ömsesidigt beroende kan individer finna det "rationellt" att delta i kollektiv handling (se Oliver, Marwell och Teixeira 1985; Hardin 1982). 3 Även om den sociologiska litteraturen om formell kollektiv handlingsteori är relativt liten (se Marwell och Oliver 1984; Marwell och Ames 1979; Oliver 1980; Oliver och Marwell1988; Oberschall1973, 1980 Fireman och Gamson 1979; Smith 1976) är litteraturen inom ekonomi, statsvetenskap och psykologi alldeles för stor för att kunna gå igenom tillräckligt här. "Problemet om kollektiva nyttigheter" är långvarigt inom ekonomi, även om Samuelson (1954) och ~ator (1958) vanligtvis ses som de klassiska uttalandena; Head (1974) ger en tydlig behandling av de grundläggande ekonomiska frågorna, Schelling (1973) knyter kollektiva nyttigheter till den mer allmänna frågan om externa effekter, och Brubaker (1982) undersöker några empiriska bevis i experimentell ekonomi. Olson (1965) är viktig för att ha exporterat de ekonomiska idéerna till andra samhällsvetenskaper men ger inte en definitiv formell förklaring av problemet. Politiska vetenskapsmän som har förfinat dessa idéer och tillämpat dem på kollektiva aktion dilemman inkluderar Chamberlin (1974), Frohlich och Oppenheimer (1970) och Frohlich et al. (1975), Hardin (1971), Schofield (1975, och Van de Kragt, Orbell, och Dawes (1983). Den kanske mest genomgripande och omfattande behandlingen av frågorna om kollektiv talan är Hardin (1982). Psykologer utforskar i allmänhet experimentellt dynamiken i sociala dilemman i relativt små grupper (Bonacich et al. 1976; Brewer 1985; Dawes 1980; Dawes, McTavish och Shaklee 1977; Dawes och Orbell 1982; Kelley och Grzelak 1972; Messick och McCleland 1983; ). Kollektiva åtgärder Sociala nätverk spelar roll när beslut är beroende av varandra. Men hur påverkar de utsikterna till kollektiv handling? Vilka särdrag hos deras nätverk avgör de berörda arbetstagarnas förmåga att mobilisera till stöd för ändringen? Vi undersöker här tre framträdande drag i sociala nätverk av intressegrupper: deras densitet, deras centralisering (eller koncentration) och kostnaden för att kommunicera över en slips. De flesta diskussioner om sociala nätverk och kollektiva åtgärder anser ganska starka kontraster, som mellan städerna Alpha och Beta. Alfa är ganska isolerad, och de flesta av dess drabbade anställda bor i en enda förort, Centauri. De går i Centauris kyrkor; deras barn går i Centauris allmänna skolor; de tillhör Centauri kapitel av sociala klubbar och serviceklubbar; de betjänas alla av samma lokala telefonväxel. Beta är däremot en del av en etniskt varierad tvåstats megalopolis, och dess drabbade anställda är utspridda över ett dussin olika förorter i två delstater och fyra län. Därför ser de sällan varandra efter arbetet. De går till olika kyrkor, skickar sina barn till olika skolor, läser fyra eller fem olika tidningar och betalar avgifter för telefonsamtal mellan många av förorterna. Vi skulle finna virtuell enhällighet bland sociologer i att förutsäga att de anställda i Alpha är mer benägna än de i Beta att agera kollektivt. Andra saker är lika, det stora antalet sociala sammankopplingar i Alpha ger en solid grund för ömsesidigt beroende, medan deras virtuella frånvaro i Beta är säkert ett hinder. Det är praktiskt taget en truism bland sociala rörelser teoretiker att sociala nätverk är viktiga för att rekrytera deltagare (se t.ex. Oberschall 1973; Tilly 1978; och Fireman och Gamson 1979), och dessa teoretiker stöds av en hel del empiriska bevis (se Snow, Zurcher och Eckland-Olson [1980] och Walsh och Warland [1983] om deltagande i rörelseorganisationer, eller Cohn [1985] om deltagande i en prästerlig arbetarstrejk). Det grundläggande argumentet var viktigt även för Marx, som resonerade som att anställda som är i regelbunden kontakt med varandra kommer att utveckla ett "samarbetsliv" och vara mer benägna att agera kollektivt än anställda som arbetar isolerat. Sådana generaliseringar, som nästan säkert är sanna och av stor praktisk betydelse, gäller det totala antalet, eller tätheten, av sociala band 4 i gruppen. 4 För nätverksspecialister syftar termen "täthet" ofta på i vilken utsträckning de människor som en person känner tenderar att känna varandra. Vi använder termen i den icke-specialistiskas mening om antalet faktiska sociala band i en grupp dividerad med det antal som är möjligt. Detta verkar vara den enda rimliga termen för ett sådant begrepp i gruppen 505 American Journal of Sociology Centralization Men det finns mer att veta om en intressegrupps sociala band än helt enkelt hur många det finns. Vi behöver också veta hur de är strukturerade mer specifikt, i vilken utsträckning de är centraliserade eller koncentrerade till ett fåtal individer snarare än att spridas mer jämnt över hela gruppen. Nätverkscentralisering är den viktigaste oberoende variabeln för denna analys på grund av dess komplexa och hittills outforskade relation till kollektiv handling. Däremot, även om densitet är uppenbart viktigt, dess effekter är i allmänhet bara det-uppenbara. 5 För att illustrera effekterna av centralisering, kan vi överväga städerna Delta och Epsilon. Deltas drabbade anställda har samma totala antal, eller täthet, av sociala band som Epsilons anställda. Dessa band är dock helt olika fördelade. Delta har annekterat alla dess potentiella förorter. Dess drabbade anställda är därför inte förortsbor utan invånare i Deltas "exurber". De strös lätt runt en glest förankrad landsortskant. De handlar i stadens många köpcentra och besöker stadskyrkor. I själva verket delar de bara en viktig lokal institution – grevskapets grund- och gymnasieskolor, som betjänar hela landsbygdsområdet. Den drabbade stadsanställde som sitter i länets skolstyrelse står därför för en mycket hög andel ( låt oss säga 50%) av alla band mellan berörda anställda. Sociala band mellan berörda anställda i Epsilon är mycket mindre centraliserade. Epsilon är den centrala staden i en liten metropol, och drabbade anställda bor i ett antal angränsande förorter med diffusa och otydliga sociala och ekonomiska gränser. Det finns några dussin kyrkor som betjänar större eller mindre avrinningsområden, beroende på benämningen. Serviceklubbar har lösa geografiska baser och drar i invånare i angränsande förorter. Det finns åtta kommuner, fyra skoldistrikt och tre förortstidningar med skilda men delvis överlappande områden. Olika medarbetare ser varandra i olika sammanhang. För att göra en förutsägelse om utsikterna för Delta och Epsilon måste vi bedöma effekten av de olika nivåerna av centralisering av nätverksnivå. När gruppstorleken är fast, som det är i vårt exempel och simuleringar, finns det en motsvarighet mellan det totala antalet band i en grupp, densiteten (totala band dividerat med antalet band möjligt), och det genomsnittliga antalet band per medlem (totala band dividerat med antalet medlemmar). Därför använder vi ofta dessa tre termer något utbytbart, även om de, naturligtvis, när gruppstorleken inte hålls konstant, inte är likvärdiga. S Återigen, eftersom vi anser endast direkta asymmetriska band, vår användning av termen "centralisering" skiljer sig från den mer komplexa användningen av nätverk teoretiker, t.ex., Freeman (1979). Vi hänvisar helt enkelt till tendensen för ett fåtal personer att stå för de flesta av banden, medan nätverksbegreppet centralitet hänvisar till i vilken utsträckning en viss person är en viktig länk i andras indirekta nätverksrelationer. Kollektiva aktionsband. Vi måste avgöra om kollektiva åtgärder är mer benägna att frodas där ett litet antal människor känner många andra (även om de flesta känner nästan ingen), eller där många människor var och en känner några andra, men ingen känner ett stort antal. Centraliseringen i skolstyrelsen i Delta föreslår möjligheten till effektiv samordning av åtgärder av den drabbade medarbetaren, som känner alla andra. Men det innebär också att om skolstyrelsens ledamot är inkompetent eller helt enkelt inte är intresserad av att gå i spetsen för den kollektiva aktionen, har ingen annan berörd anställd en större chans att få igång saker och ting. Å andra sidan framkallar de korsande sociala band och överlappande medlemskap i Epsilon bilder av mer diffusa potentiella loci för handling. Om en person inte visar initiativförmåga, kanske en annan gör det. Problemet i Epsilon är att ingen person befinner sig i en social nätverksposition för att effektivt samla en stor del av alla berörda arbetstagare. Det finns fördelar och nackdelar i båda situationerna, och i avsaknad av god teori är det inte uppenbart hur dessa kommer att balanseras. Vår tredje oberoende variabel är att organisera kostnaden, det vill säga kostnaden för att använda en av de sociala banden för något ändamål, som att be personen att delta i en kollektiv handling. Denna variabel förväxlas ofta med nättätheten i arbetet med sociala band. I viss utsträckning har vi engagerat oss i denna förvirring i vår jämförelse av Alpha och Beta. Faktorer som gör det billigare att kommunicera över sociala band, t.ex. gratis lokala jämfört med dyra telefontaxor, kan också bidra till att avgöra om sådana förbindelser finns över huvud taget. Empiriskt är de två ofta korrelerade. Det behövs emellertid en teoretisk åtskillnad mellan förekomsten eller avsaknaden av band och kostnaden för att använda dem, eftersom varje faktor har olika effekt på utsikterna till kollektiv talan. För att illustrera denna fråga behöver vi en trevägsjämförelse, som bland städerna Mu, Sigma och Rho. Antag att Mus drabbade anställda i genomsnitt 10 band till andra drabbade anställda och i allmänhet måste betala meddelande-enhet avgifter för samtal till varandra. Sigmas medarbetare har också i genomsnitt 10 band, men alla förortsområden ligger i samma utökade anropsområde. Slutligen, Rhos anställda i genomsnitt 15 slipsar men har samma meddelande-enhet avgifter som Mu. Uppenbarligen skulle vi förvänta oss att utsikterna för kollektiva åtgärder skulle vara sämre i Mu än i antingen Sigma eller Rho. Men vilken förutsägelse har vi om utsikterna till framgång i Sigma jämfört med de i Rho? Ett annat sätt att fråga detta är, Om man var i Mu, skulle det finnas en större effekt av att öka antalet anställda som känner varandra eller från att utforma ett billigare kommunikationssätt bland dem som redan har sociala band? En verklig grupp av anställda 507 American Journal of Sociology kan behöva besluta om dess insatser för att generera kollektiva åtgärder skulle underlättas mer av sociala sammankomster och andra ansträngningar för att öka gruppens densitet av sociala band eller genom att hitta sätt att minska kostnaderna för kommunikation mellan människor som redan känner varandra, kanske genom att skriva ut en katalog över hemadresser och telefonnummer. Detta är verkligen en fråga om jämförande förändringstakt, och den har inget tydligt svar. Vi förväntar oss att effekterna av nätverksvariabler interagerar med graden av resurs och intresse heterogenitet i intressegruppen. Det faktum att en vara är kollektiv eller delad betyder inte att alla de individer som är intresserade av den är likadana. Även om alla nuvarande anställda som bor utanför staden har ett intresse av ett undantag, skiljer de sig åt i fråga om omfattningen av detta intresse, beroende på faktorer som hur lätt det skulle vara för dem att få andra arbeten, oavsett om de äger eller hyr sina bostäder, och om deras makar är anställda. De kan också variera i hur mycket tid och pengar (dvs. resurser) som är objektivt tillgängliga för dem. Vi har tidigare visat att grupper som är ganska heterogena i sina kollektiva aktionsmönster skiljer sig från grupper som är mer homogena (Oliver, Marwell och Teixeira 1985). De direkta effekterna av grupp heterogenitet på kollektiv handling kan sammanfattas kortfattat. När grupper är homogena är alla utbytbara, och resultatet av kollektiva åtgärder är en enkel funktion av hur många människor som deltar. I en heterogen grupp däremot spelar det roll vem som är organiserad och hur många eftersom en person kan vara villig och kunna bidra mycket mer än en annan person. För att förstå den rena (ceteris paribus) heterogenitetseffekten kan vi tänka oss att en grupps resurs och intresse heterogenitet (dvs. standardavvikelse) kan varieras medan medelvärdet hålls konstant. Förändringar i heterogenitet skulle ha två effekter, som vi kan kalla "medelnivån" effekt och "konjunktur av sannolikheter" effekt. Den genomsnittliga nivåeffekten avser förhållandet mellan medelvärdet av en fördelning av resurser eller intresse och den nivå som krävs för framgång. Kort sagt, om en distributions medelvärde är tillräckligt högt, hindrar mer heterogenitet kollektiv talan; om medelvärdet är för lågt, heterogenitet hjälper.6 Till exempel, om den genomsnittliga mängden anställdas fritid är så låg att ingen gruppmedlemmar kan tillbringa tre timmar vid ett protestmöte, öka heterogeniteten av fritid kan producera några som skulle kunna delta. De skulle produceras 6 För en variabel för vilken höga värden är dåliga för kollektiv handling, heterogenitet är fördelaktigt när medelvärdet är högt och skadligt när medelvärdet är lågt. Kollektiva åtgärder statistiskt sett genom att minska andras fritid, men detta kommer inte att påverka kollektiva åtgärder eftersom dessa människor i vilket fall som helst inte kunde delta. Omvänt, när medelmedlemmen redan har tre timmar gratis, ökar heterogeniteten andelen av gruppen som har tre eller fler timmar gratis genom att öka andelen under tre. 7 Den andra effekten, "konjunktionen av sannolikheter", uppstår från det faktum att den gemensamma sannolikheten för två eller flera oberoende händelser måste vara lägre än den marginella sannolikheten för någon av dem. Att öka heterogeniteten hos två eller flera variabler samtidigt tenderar därför att ha en negativ inverkan på resultatet. Risken ökar till exempel att de anställda som har mest tid tillgänglig (höga resurser) inte kommer att vara samma personer som är mest oroade över att förlora sina jobb (högt intresse).8 Därför skapar principen "medelnivå" (som ger en positiv heterogenitetseffekt) och "konjunkturen av sannolikheter" tillsammans ett optimeringsproblem där viss heterogenitet generellt förbättrar resultaten men för mycket heterogenitet vanligtvis förvärrar dem. Varje formell analys kräver en rad definitioner, förenklingar och antaganden som definierar dess teoretiska modell av den komplexa empiriska världen. I detta avsnitt beskriver vi elementen i vår modell. Nätverk är irrelevanta för isolerade oberoende aktörer. De påverkar kollektiva aktioner endast när det finns en "social lösning" på dilemmat med kollektiva aktioner. Det finns en rad olika antaganden som modellerar denna "sociala resolution", men den specifika formen av detta antagande på individ-7 Denna "medelnivå" princip kräver ett förbehåll för skev distribution. I en skev distribution med en lägre gräns av noll (som det lognormala), ökar heterogeniteten kommer från ett fåtal personer med mycket höga värden som balanseras av många människor med värden nära noll. Om medelvärdet är för lågt för att stödja kollektiv talan, ökar först heterogeniteten andelen med ett tillräckligt högt värde för att agera, men sedan minska denna andel som fördelningen kommer att bestå av färre och färre individer vars intresse eller resursnivå blir gradvis högre, mycket högre än nödvändigt, balanserad av den stora majoriteten vars intresse är alldeles för lågt. (Detta uppstår inte med symmetriska fördelningar, som ökar heterogeniteten är alltid fördelaktigt om medelvärdet är för lågt.) Vid extrem, hög intresse heterogenitet skulle komma från en person som skulle förlora allt balanserad av alla andra som skulle förlora ingenting. Om inte denna enda person också är utomordentligt påhittig, kan det inte finnas en kritisk massa för kollektiv handling. Villkoren i ett allt-eller-ingen-avtal är att alla avtalsparter bidrar med sina överenskomna belopp, eller ingen gör det, och det finns en mekanism för att se till att avtalsvillkoren genomförs. Individer frågas om de kommer att gå med på att binda sig till kontraktet, med förbehållet att de faktiskt kommer att göra sitt bidrag endast om summan av alla bidrag kommer att överstiga en viss nivå. Vi antar att individer i denna situation väger sina egna kostnader mot sina personliga ersättningar från den totala förändringen av det kollektiva godset som produceras av alla kontrakterade bidrag. Enskilda kan därför finna det lönsamt att binda sig till ett sådant avtal även om de inte skulle lämna oberoende bidrag (Oliver, Marwell och Teixeira 1985).9 Enskildas bidrag till dessa avtal kan förhandlas fram och olika avtalsparter kan bidra med olika belopp. Formellt förhandlade alla eller inga kontrakt är ganska vanliga lösningar på vissa problem, som att tillhandahålla kontorsmikrovågsapparater. Modellen för det formella kontraktet är en rimlig approximation av mer informella processer som bygger på konvention (Hardin 1982, s. 155-230), normativt tryck eller solidaritet (Fireman och Gamson 1979). Lika vanligt som formella eller informella kontrakt är, sker de sällan spontant. De medför kostnader för kommunikation och verkställighet som aldrig är jämnt fördelade mellan avtalsparterna. Empiriskt nog har dessa typer av kontrakt i allmänhet väldefinierade ursprung, det vill säga någon specifik person (eller liten kadr) som ådrar sig organisationskostnaderna. Kort sagt, de har arrangörer. Arrangörer, precis som alla andra, har tillgängliga resurser och ett intresse för det kollektiva goda, men de använder sina resurser för att organisera ett kontrakt som kommer att göra andra villiga att bidra till det kollektiva goda. 9 Vi antar att människor kommer att bidra om deras bidrag kommer att producera en profit dvs., om den totala fördelen överstiger sina egna kostnader-och att de bortser från möjligheten att någon annan kommer att ge det goda. Om aktörerna tar vara på möjligheten att någon annan också skulle finna det lönsamt att bidra, måste vi ha information om deras subjektiva sannolikhetsuppskattningar om andras handlingar och använda en mer komplex modell, som ligger utanför tillämpningsområdet för detta dokument. Detta spel dilemma är akut när oberoende beslut är modellerade, men det är mindre akut när sociala resolutioner modelleras, för det är rimligt att anta under sådana omständigheter att alla högsannolikhet aktörer är parter i den sociala resolutionen. Kollektiva åtgärder Vi antar att varje person i gruppen har ett asymmetriskt egonätverk (Burt 1980, s. 91) eller "organisatornätverk" av andra gruppmedlemmar som han eller hon kan organisera. I denna analys ignorerar vi indirekta länkar och betraktar endast en direkt asymmetrisk "skicka" länk: A är kopplad till B om det är fysiskt och socialt möjligt för A att be B att delta i en viss kollektiv handling. Vi utgår från att organisatörer endast kan rekrytera de individer med vilka de har någon tidigare social koppling. Det kan vara lätt för en polis att rekrytera andra medlemmar av polisen för att stödja tillägget men socialt omöjligt för honom att ens be sekreterare från borgmästarens kontor att gå med i picketerna. Vi antar asymmetri eftersom vi tror att stratifiering och andra sociala realiteter ofta hindrar en person från att närma sig någon som kan närma sig honom. 10 En polislöjtnant kan rekrytera patruller, som skulle akta sig för att inleda diskussioner med honom. Vi behandlar nätverksband som närvarande eller frånvarande utan att ta hänsyn till anslutningens intensitet eller karaktär; vi behandlar kostnaden för att kommunicera över en slips som en separat variabel från förekomsten av själva slipsen. Dessa antaganden förenklar i hög grad vår behandling av nätverk. Låt t; vara antalet band (dvs "ut-grad") för enskilda i, och låt T vara det totala antalet band i gruppen. Om den totala intressegruppens storlek är N, är antalet möjliga band helt enkelt N(N -1), och den totala intressegruppens densitet, D, är TIN (N -1); densiteten, d;, för varje individs egonätverk är t;/(N -1). I allmänhet motsvarar alltså medelvärdet av de enskilda nätdensiteterna den totala grupptätheten. Med tanke på en specifik grupptäthet kan centraliseringen av en intressegrupps sociala nätverk definieras som standardavvikelsen för antalet band över alla gruppmedlemmars egonätverk. När alla gruppens band är koncentrerade till en individ (och alla andra har ingen), är koncernens nätverk helt centraliserat, och på är mycket stort. När alla gruppmedlemmar har samma antal band är nätverket helt decentraliserat och lika med noll. Egot-nätverkets standardavvikelse, ad, är lika med aJ(N -1) och kan tolkas på liknande sätt. När N behandlas som fast, som det är i denna artikel (där N = 400 för alla grupper), det finns en direkt motsvarighet mellan standardavvikelsen av ego-nätverk densiteter och standardavvikelsen av antal band eftersom det förra är bara det senare dividerat med N -1. 10 Dessa asymmetriska band kan vara ömsesidiga. Kopplingen mellan A och B utesluter inte B:s koppling till A; det innebär bara inte det. I simuleringen skulle de två länkarna (A till B och B till A) ha oberoende sannolikhet för förekomst. Vår analys utgår från att bandens ömsesidighet inte har någon effekt, vilket är sant i vår simulering. American Journal of Sociology Organisera kostnader Arrangörer Borgmästare kanske inte kan kommunicera med alla gruppmedlemmar de känner, beroende på kommunikationskostnader. Kontakter ansikte mot ansikte tar en viss tid per kontakt. Brev och telefonsamtal kräver vanligtvis mindre tid per kontakt men mer pengar. Lokala telefonsamtal kostar mindre än långdistanssamtal. Massmedier (television, radio, tidningar) eller diffusa medier (affischer, broschyrer) har vissa kostnader, som inkluderar "avfall" att kommunicera med människor som inte är potentiella bidragsgivare. Det är mycket billigare för anställda att kontakta varandra om de alla arbetar i samma byggnad än om de är utspridda över hela staden, och billigare om de alla bor i samma förort än om de är utspridda tunt över landsbygden. Interdepartmental mail är mycket billigare att använda än den amerikanska posten. Övervaknings- eller tillsynsmekanismerna för avtalet kan också ha vissa materiella eller sociala kostnader. Effekterna av olika typer av organisationskostnader är tillräckligt komplexa för att kräva separata analyser. I det nuvarande arbetet gör vi det mycket enkla antagandet att organisationskostnaderna är exakt proportionella mot antalet parter i det all-eller-none avtalet och att denna konstanta kostnad per deltagare är en egenskap hos den intressegrupp som inte varierar med arrangören eller de enskilda individer som är inblandade. Således kan de genomsnittliga kostnaderna vara högre i en stad än i en annan på grund av skillnader i telefonkostnader, men Fred Jones och Ann Smith, som båda är anställda i samma stad, antas stå inför identiska kostnader per rekryterad nätverksmedlem. Vi utgår från att enskildas beslut om att bidra till det allornone-kontraktet bestäms genom att väga kostnaderna och fördelarna med ett sådant bidrag. Vi börjar med en grupp individer som definieras av det faktum att de alla kommer att påverkas positivt av något kollektivt gott, även om de skiljer sig åt i sina resurser (r) och i graden av sitt intresse för det goda (I). Varje person i den gruppen är både en potentiell organisatör och en potentiell bidragsgivare till ett kontrakt som organiseras av någon annan. I "produktionsfunktionen" p(r) anges förhållandet mellan inflöden av resursbidrag (r) och utflöden av nivåer av kollektiva nyttigheter (P). För dikotomiska varor, t.ex. om undantagsändringen går igenom eller inte, motsvarar p sannolikheten för att få varan. gånger sannolikheten för att få varan överstiger storleken på hennes bidrag. Ett algebraiskt likvärdigt uttryck för detta tillstånd är p(r) > r/ I. Även om oberoende bidrag till kollektiva varor är sällsynta, är de inte omöjliga. Det kan finnas situationer där det finns minst en "stor" potentiell bidragsgivare vars intresse är tillräckligt för att göra honom villig att själv tillhandahålla det kollektiva bästa. Detta beror på att kollektiva varor ofta har hög gemensamt utbud, vilket innebär att kostnaden för att tillhandahålla det goda inte stiger med antalet som åtnjuter det (se Hardin 1982; Oliver och Marwell 1988). Om individer är villiga att bidra utan att organisera sig, finns det inget behov av en arrangör och ingen anledning för någon att bära organisationskostnaderna. (Dessa stora bidragslämnare kan finna det billigare att organisera andras inbördes beroende bidrag än att göra egna oberoende bidrag, men sådana överväganden om alternativa strategier ligger utanför kompassen i detta dokument.) Således, ett utrymme villkor för vår teori om organisering är r / I > p (r), det vill säga, att individer inte kommer att finna det rationellt att göra oberoende bidrag. Den individuella beslutsregeln för att bidra till ett ömsesidigt beroende allor-none-kontrakt gör att en avgörande förändring i den tidigare ekvationen En gruppmedlems beslut att organisera sig är mer komplicerat än beslutet att bidra. Organisering kommer att vara lönsamt om den p(Ir) som produceras av de andra koncernmedlemmarnas bidrag överstiger arrangörerna r/I. En gruppmedlems intresse (I) är detsamma oavsett om hon organiserar eller bidrar. För att hitta kostnaderna för organiseringen gör vi det förenklade antagandet att organisationskostnaderna är linjära med antalet bidragslämnare. Om C är kostnaden per bidragsgivare och k är antalet bidragsgivare, då arrangörerna kostnad, eller bidrag, är lika med kC. Om vi låter Irk representera de totala bidragen från k individer arrangören kontakter, då arrangörens vinst från att organisera är Go = P (Irk)I -kC. Utbetalningen kommer att vara större än noll, och organisering kommer att vara lönsamt, om den potentiella arrangören vet och har råd att kontakta en grupp av k individer, så att P(Irk) > kC/I. Processen för att bilda ett kontrakt Vi förenklar vår modell avsevärt genom att anta att varje gruppmedlem har perfekt information om allas intressen och resursnivåer och att allas beteende är en perfekt avgörande funktion av sina egna intressen och resurser. Detta innebär att när socialarbetaren Fred Jones, arrangören, närmar sig patrullkvinnan Ann Smith, gruppmedlem, med förslaget, "Kommer du att gå med på att tillbringa fem timmar med att kämpa för ett undantag om du garanteras att totalt femtio timmar kommer att bidra till detta projekt?" Fred vet svaret innan han frågar. Han kan mentalt granska en lista över sina bekanta och avgöra om han vet och har råd att kontakta en kritisk massa människor som är intresserade och påhittiga nog att deras kombinerade bidrag skulle ge en tillräckligt stor effekt för att göra alla villiga att bidra. Han spenderar sina resurser för att betala organisationskostnaderna endast om han är säker på att han kommer att lyckas. I denna förenklade värld finns det inga misslyckade organisationsrutiner. Gruppresultat och flera organisatörer Två (eller fler) organisera kampanjer som går samtidigt kan förstärka varandra, men de kan också skada varandra om de tävlar om samma bidragsgivare. De många mobiliseringarnas komplexitet ligger utanför ramen för detta dokument. Vi hoppas kunna ta upp denna fråga i framtida analyser. Här kommer vi bara att identifiera bästa möjliga kontrakt i en viss grupp. Detta innebär att mobiliseringen är förebyggande, dvs. att en organisatörs ansträngningar utesluter en annans. Detta är ofta ett realistiskt antagande. Organisering har en decelererande produktionsfunktion (Oliver, Marwell, och Teixeira 1985), och många människor kommer inte att organisera om de vet att någon annan är (se Oliver 1984). Företräde är särskilt vanligt när intressegruppen redan har en "officiell" representant (t.ex. en fackförening för stadsanställda). I verkligheten är den förebyggande organisatören inte nödvändigtvis den som skulle organisera det bästa möjliga kontraktet. Sannolikheten att en intressegrupp kommer att innehålla minst en framgångsrik arrangör är mycket högre än sannolikheten att någon enskild individ kan vara en framgångsrik arrangör. När preemption antas, sannolikheten att minst en av N potentiella arrangörer kommer att lyckas ges av 1 - (1 -q)N, där q är sannolikheten för att någon viss arrangör kommer att lyckas. Mycket små sannolikheter för framgång för enskilda arrangörer producerar mycket stora sannolikheter för minst en framgång i en grupp. Till exempel, i en 400-person grupp, om sannolikheten för att någon individ är en framgångsrik arrangör är.01, sannolikheten för att det finns minst en framgångsrik arrangör är över. Det är 98. För att det ska finnas en bättre än en chans att gruppen har minst en framgång (dvs. gruppen 514 Collective Action sannolikhet är större än.5), kan den individuella sannolikheten vara så låg som.002. Några av effekterna på kollektiv verksamhet av nättäthet och centralitet, organisationskostnader, och heterogenitet av resurser och intressen kan visas med formell analys. Deras interaktioner är emellertid mer ogenomskinliga. Vi behöver någon form av data för att testa våra idéer om dessa mer komplexa relationer. Eftersom det inte finns några verkliga data tillgängliga med den typ av information vi behöver, presenteras i detta avsnitt en analys av artificiella data som konstruerats med hjälp av cQmputer simuleringstekniker. I nästa avsnitt använder vi analysresultaten som utgångspunkt för en mer allmän teoretisk diskussion. Vår analys bygger från det enkla till det komplexa. Först tänker vi på grupper som bara skiljer sig åt i sina organisationskostnader. Nästa, vi varierar densiteten av nätverksband, och sedan deras centralisering. Resultaten till denna punkt är i huvudsak analytiska, även om vi skapar en datauppsättning för att jämföra sambanden mellan dessa variabler med dem från simuleringen. Det sista steget handlar om att variera spridningen av intresse och resurser kring deras medel. Detta problem tillåter inte analytiska lösningar och undersöks med data som produceras genom en ganska komplex simulering av de berörda beslutsprocesserna. Vi håller vissa faktorer konstant. Alla grupper har 400 medlemmar. Det kollektiva goda är dikotomiskt: undantaget antingen passerar eller misslyckas, med bidrag av resurser som påverkar sannolikheten för att det goda kommer att tillhandahållas. Individer har resurser som kan användas antingen för att organisera eller för att bidra till ett kontrakt som organiseras av en annan. Organiseringskostnader betalas helt av arrangören, står i proportion till antalet koncernmedlemmar som bidrar till ett kontrakt (oavsett storleken på deras bidrag), och varierar inte mellan individer i en grupp, även om de varierar mellan grupper. Som en ytterligare förenkling tillåter vi inte organisatörer att ge direkta bidrag till det kollektiva bästa även om de har resurser kvar efter organiseringen. Ett standardmått skapas genom att ange det totala resursbidrag som krävs för att ge det goda med säkerhet lika med ett; det vill säga P(l) = 1. Organiseringskostnader antas ha samma metriska värde. En individs intressenivå, I, uttrycks i samma mått som den avkastning han skulle uppleva om det goda förses med säkerhet, så att 515 American Journal of Sociology individens nytta av en viss bestämmelse nivå motsvarar lp (! 'r). Om produktionsfunktionen är linjär innebär standardiseringen att den totala mängden resurser som tillförs motsvarar avsättningsnivån, dvs. p(Ir) = Ir. I stället för att vara linjär, är den produktionsfunktion vi använder i denna analys något accelererande: p(Ir) = t1.2; 0 < t < 1. Vi har på annat håll hävdat att avtalsresolutioner till det kollektiva dilemmat är särskilt viktiga när produktionsfunktionen accelererar, det vill säga har en ökande marginell avkastning (Oliver, Marwell och Teixeira 1985). I detta fall är individerna positivt beroende av varandra, så värdet av varje enskilt bidrag är större, ju mer andra bidrar, och det finns inledande perioder med låg avkastning (dvs. startkostnader) som är svåra att övervinna utan ömsesidigt beroende. Det särskilda valet av funktion är godtyckligt. Gruppens totala resurs- och räntenivåer har ett enormt inflytande på möjligheterna till kollektiva åtgärder. Eftersom vi är intresserade av andra oberoende variabler måste vi begränsa dessa faktorer till intervall som varken garanterar eller förbjuder bidrag. Vi fastställer medelvärdet för fördelningen till.06 för resurser och.15 för ränta. Räntemedelvärdet är betydligt högre än resursen innebär att många koncernmedlemmar kommer att uppfylla kriteriet p(Ir) > rll, som tillåter kontrakt som ger sannolikhet mellan noll och ett. Gruppresultatet är det bästa möjliga resultatet för alla möjliga arrangörer i gruppen. Varje gruppmedlem är en möjlig arrangör, och vi beräknar det totala bidraget från hans bästa möjliga kontrakt, med tanke på de specifika andra till vilka han har sociala band. Vi väljer sedan den ena arrangören i gruppen vars kontrakt kräver det högsta totala bidraget. Hans kontrakt blir koncernens kontrakt, och koncernens payoff blir detta totala bidrag som höjs till 1,2 makt. Eftersom utdelning och bidrag är helt korrelerade, använder vi det senare i våra regressionsanalyser. I andra analyser omvandlar vi detta kontinuerliga bidrag! vinstvariabeln på tre sätt: i dikotomi mellan att uppnå säkerhet (bidrag totalt 1,0 eller mer) och inte, i dikotomi mellan helt (bidrag totalt noll) och inte, och i trikotomi mellan totalt misslyckande, partiell framgång, och uppnå säkerhet. För varje oberoende variabel definierar vi en rad olika värden av intresse. De faktiska värden som tilldelas varje enskilt fall för varje variabel är system-516 Kollektiva åtgärder som alstras eller slumpmässigt väljs från den enhetliga fördelning som definieras i detta intervall. Dessa enhetliga fördelningar betyder ingenting substantiellt; de är kontinuerliga analoger av lika cellen Ns i en standard fast-effects analys av varians design. Individers personliga nätverksstorlekar (eller utgrader), resurser, och intressen fördelas lognormalt i varje grupp (Aitchison och Brown 1963). Det är mest rimligt att anta att dessa distributioner är skeva, både därför att de är begränsade till att vara icke-negativa och eftersom man i allmänhet skulle förvänta sig att hitta ett stort antal medlemmar låg och bara ett fåtal höga på varje variabel. I de flesta grupper finns det många fler människor som är mycket fattiga än de är mycket rika. Valet av lognormal, snarare än någon annan skev distribution, är till stor del praktiskt. Ränta och resurs heterogenitet används som standardavvikelser för lognormala fördelningar. Bland grupperna varierar dessa från.01 till.06 runt resursmedelvärdet.06, och sträcker sig från.025 till.15 runt räntemedelvärdet.15. Organiseringskostnaden definieras som kostnaden per kontraktsmedlem. Det varierar mellan grupper från.001 till.0lD i steg om.001. Organisering är aldrig utan kostnad, men dess kostnader varierar från obetydliga till oöverkomliga, med tanke på arrangörernas resursnivåer. Varje grupps 400 medlemmar står inför samma organisationskostnad. Den densitet och centralisering av gruppnätverk är ope rationaliseras på ett icke-standardiserat sätt eftersom dessa nummer måste vara heltal. Vi operationaliserar ett gruppnätverks densitet som läget för en lognormal distribution av en individs personliga nätverksstorlekar i gruppen, och gruppens centralisering eller spridning som skillnaden mellan läget och det "största möjliga" personliga nätverket, där det "största möjliga" personliga nätverket är det över vilket mindre än.0005 av en lognormal distribution med det givna läget faller. I dessa data är korrelationen mellan medelvärdet och distributionssättet för personliga nätstorlekar.99, medan korrelationen mellan standardavvikelsen och det mått på dispersion vi använde är.96. Utbudet mellan grupper för modal personnätsstorlek fastställdes så lågt som möjligt, från 1 till lD. Dispersion valdes för att variera från 2 till 20, en spännvidd som verkade på sitt ansikte för att ge omfattande variation bland grupper i graden av centralisering av nätverksband. Den "största möjliga" gruppen är summan av läge och dispersion och därför varierar från 3 till 30 med en platt klocka form. Utbudet av transportsätt är mycket ogynnsamt för framgångsrika kontrakt, men de "största möjliga" storlekarna omfattar en stor andel som kan uppnå säkerhet. Vi använde en datoralgoritm för faktisk tilldelning av nätverksstorlekar till individer i grupperna för att producera frekvensfördelningen av heltal som är den bästa approximationen till lognormal distribution 517
När det gäller forskning om kollektiva åtgärder utnyttjar vi Marwells och Olivers utnämning av kollektiva åtgärder som åtgärder som rör "ömsesidiga intressen och möjligheten att dra nytta av samordnade åtgärder" REF.
Social Networks and Collective Action: A Theory of the Critical Mass. III
{'venue': None, 'journal': 'American Journal of Sociology', 'mag_field_of_study': ['Sociology']}