Runtime anpassningsförmåga är ofta ett avgörande krav för dagens komplexa mjukvarusystem. Flera metoder använder en arkitektonisk modell som en körtid representation av ett hanterat system för övervakning, resonemang och utföra anpassning. För att underlätta orsakssambandet mellan ett system och en modell är dessa modeller ofta nära kopplade till genomförandet och på en ganska låg abstraktionsnivå. Detta gör dem lika komplexa som genomförandet och det hindrar återanvändbarhet och extensibilitet av autonoma chefer. Dessutom täcker modellerna ofta inte olika problem, som säkerhet eller prestanda, och därför stöder de inte flera självförvaltningsfunktioner på en gång. I detta dokument föreslår vi ett modellstyrt tillvägagångssätt som ger flera arkitektoniska runtime-modeller på olika abstraktionsnivåer som grund för anpassning. Varje runtime modell abstracts från det underliggande systemet och plattformen utnyttjar återanvändbarhet och extensibilitet av chefer som arbetar med dessa modeller. Varje modell fokuserar dessutom på en särskild fråga som förenklar arbetet för autonoma chefer. De olika modellerna underhålls automatiskt i drift med hjälp av modelldrivna ingenjörstekniker som också minskar utvecklingsarbetet. Vårt tillvägagångssätt har implementerats för den brett antagna Enterprise Java Beans-komponentstandarden och dess tillämpning presenteras i ett självläkande scenario som kräver strukturanpassning.
Andra författare föreslår att man behåller run-time-modeller som överensstämmer med det system som de beskriver och som bygger på ett modellstyrt tillvägagångssätt som ger flera arkitektoniska modeller på olika abstraktionsnivåer REF.
Adaptation and abstract runtime models
{'venue': "SEAMS '10", 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}