Den teoretiska ram som presenteras i denna artikel förklarar expertprestationer som slutresultatet av individers långvariga ansträngningar att förbättra prestanda samtidigt som man förhandlar om motivation och yttre begränsningar. Inom de flesta områden av expertis, individer börjar i sin barndom en regim av smidiga aktiviteter (deliberate praxis) utformad för att optimera förbättringar. Individuella skillnader, även bland elitutövare, är nära relaterade till bedömda mängder avsiktlig praxis. Många egenskaper som en gång troddes återspegla medfödda talanger är faktiskt resultatet av intensiv träning förlängd i minst 10 år. Analys av expertprestationer ger unika belägg för potentialen och gränserna för extrem miljöanpassning och miljöinlärning. Vår civilisation har alltid erkänt exceptionella individer, vars prestationer inom idrott, konst och vetenskap är mycket överlägsna resten av befolkningen. Spekulationer om orsakerna till dessa individers extraordinära förmågor och prestationer är lika gamla som de första protokollen över deras prestationer. Tidiga berättelser tillskriver vanligen dessa individers enastående prestation gudomligt ingripande, såsom stjärnornas eller organens inflytande i deras kroppar, eller speciella gåvor (Murray, 1989). Allteftersom vetenskapen gick framåt blev dessa förklaringar mindre acceptabla. Samtida redovisningar hävdar att de egenskaper som bär ansvaret för exceptionella prestanda är medfödda och överförs genetiskt. Enkelheten i dessa berättelser är attraktiv, men det behövs mer. En verkligt vetenskaplig redogörelse för exceptionell prestanda måste fullständigt beskriva både den utveckling som leder till exceptionell prestanda och de genetiska och förvärvade egenskaper som medlar den. Detta konto måste ange de kritiska skillnaderna mellan exceptionella och vanliga utövande konstnärer. Den måste också visa att alla postulerade genetiska skillnader kan vara ärftliga och rimliga ur ett evolutionärt perspektiv. Teoretiker inom beteendegenetik (Plomin, DeFries, & McClearn, 1990) Vi tackar Peter User och Stefanie Heizmann för deras hjälp i datainsamlingen och Catherine Ashworth, Gregory Carey, Robert Crutcher, Janet Grassia, Reid Hastie, Stefanie Heizmann, Charles Judd, Ronald Kellogg, Robert Levin, Clayton Lewis, William Oliver, Peter Poison, Robert Rehder, Kurt Schlesinger, Vivian Schneider, och James Wilson för deras värdefulla kommentarer om tidigare utkast till denna artikel. Hjälpsamma förslag och värdefull kritik från Richard Shiffrin om tidigare inlämnade versioner av den här artikeln erkänns tacksamt. Korrespondens gällande denna artikel bör skickas till K. Anders Ericsson, som nu är vid Institutionen för psykologi R-54, Florida State University, Tallahassee, Florida 32306-1051. eftersom observerat beteende är resultatet av interaktioner mellan miljöfaktorer och gener under den förlängda utvecklingsperioden. För att bättre förstå experter och exceptionella resultat måste vi därför kräva att man i redovisningen specificerar de olika miljöfaktorer som selektivt skulle kunna främja och underlätta uppnåendet av sådana resultat. Dessutom har ny forskning om expertprestationer och expertis (Chi, Glaser, & Farr, 1988; Ericsson & Smith, 199la) visat att viktiga egenskaper hos experternas överlägsna prestationer förvärvas genom erfarenhet och att praktikens inverkan på prestationen är större än vad som tidigare trotts vara möjligt. Av detta skäl måste det i en redogörelse för exceptionella resultat anges miljöförhållanden, såsom aktiviteternas varaktighet och struktur, och nödvändiga minimala biologiska egenskaper som leder till att sådana egenskaper förvärvas och en motsvarande prestandanivå. En redogörelse som förklarar hur en majoritet av individerna kan uppnå en viss nivå av expertprestation kan i sig tyckas oförmögen att förklara den exceptionella prestation av endast ett litet antal individer. Men om en sådan empirisk redogörelse skulle kunna stödjas empiriskt skulle experternas extrema egenskaper kunna betraktas som förvärvade genom lärande och anpassning, och studier av expertprestationer skulle kunna ge unika insikter om möjligheterna och gränserna för förändringar i kognitiv kapacitet och kroppsfunktioner. I denna artikel föreslår vi en teoretisk ram som förklarar expertprestationer i form av förvärvade egenskaper till följd av utökad medveten praktik och som begränsar rollen av medfödda (ärvda) egenskaper till allmänna aktivitetsnivåer och känslosamhet. Vi ger empiriskt stöd från två nya studier och från redan publicerade bevis på expertprestationer inom många olika områden. Sir Francis Gallon var den förste forskaren som undersökte möjligheten att spetskompetens inom olika områden och domäner har en gemensam uppsättning orsaker. Han fann att framstående personer på de brittiska öarna var mer benägna att ha nära släktingar som också var framstående men inte nödvändigtvis inom samma område än att ha avlägsna släktingar som var framstående. Han drog slutsatsen att eminens, det vill säga exceptionell prestation i en 363 364 K. Ericsson, R. KRAMPE, OCH C. TESCH-ROMER fält, måste överföras från föräldrar till deras avkomma. Galton (1869Galton (/1979) hävdade att eminensen var en praktiskt taget oundviklig konsekvens av den nedärvda "naturliga förmågan", som var en kombination av tre typer av element: Med naturlig förmåga menar jag de egenskaper hos intellekt och läggning, som driver och kvalificerar en människa att utföra handlingar som leder till rykte. Jag menar inte kapacitet utan nitälskan, nitälskan utan kapacitet, inte ens en kombination av dem båda, utan en tillräcklig förmåga att utföra en hel del mycket mödosamt arbete. (s 37) Om en människa är begåvad med stor intellektuell förmåga, iver att arbeta, och förmåga att arbeta, kan jag inte förstå hur en sådan människa bör undertryckas, (s 39) Gallon erkände med lätthet vikten av fysiologiska övningar för förbättring av motoriska prestanda och drog en direkt analogi till förbättring av mentala förmågor genom studier och utbildning. Enligt hans uppfattning bestämmer ärftliga faktorer gränsen för den uppnåeliga prestationen för en viss individ: Så länge han är en nybörjare, smickrar han kanske sig själv att det knappast finns någon tillämpbar gräns för utbildningen av hans muskler; men den dagliga vinsten upptäcks snart minska, och till sist försvinner den helt och hållet. Hans maximala prestanda blir en stelbent bestämd mängd. (Gallon, 1869 (Gallon, /1979 Även hundra år senare, Gallons konceptualization av eminenl prestanda som återspeglar en högre nivå av ultimat prestanda bestäms främst av innale capacilies (lalenl) är slill modal syn bland människor utanför genetik och beteendegenetik. Generiska influenser betraktas fortfarande oföränderligt som delerminislic faktorer som leder till oföränderliga konsekvenser som bestämmer strukturen i människokroppen och dess nervsystem (Plomin, 1991). Gallons erkännande av den interaclion belween miljö- och genetikfaklorerna visas tydligt i hans iri-parl definition av nalural abilily som innale capacily, nit och makt att göra mycket mödosamt arbete. De lasl Iwo faktorer är också sannolikt att ha en genetisk komponent som vi argumenterar senare i denna artikel. Icke desto mindre har studiet av framstående performance subsequenl till Gallon lagt mycket mindre vikt vid nit och makt att utföra mycket mödosamt arbete och har främst fokuserat på genetikinfluenser på sluk och kapacilier. Alla håller med om att lhal ihe delade characlerislics av Ihe människokroppen och Ils nervsystemet beror på delade gener. På samma sätt har Idenlificalion av genetiska faktorer som påverkar individuella skillnader i heighl och andra fysiska karaktärislics inspirerat forskare att söka efter genetiska mekanismer som reglerar individuella skillnader i mental kapacitet. Därför fokuserar forskningen på lalenl på att hitta liknande grundläggande strukturella skillnader i nervsystemet lhat kan medla stabila skillnader i expertprestanda. Om genetiska faktorer stelt bestämma maximal prestanda, il är rimlig lo anta att dessa genetiska faktorer cannol påverkas av prakt och iraling och därmed förbli sned över kalk. Tidig genetisk forskning visade att många fysiska och anatomiska egenskaper, till exempel heighl - och ansiktsfealures, till stor del bestäms av ärftliga faktorer. I många sporter höjden av elitidrottare är systemiskt skiljer sig från lhal av ihe normal populalion. Större höjd är en uppenbar fördel i basket, hög hoppning, och de flesta sport betonar styrka. Kortare höjd är en fördel inom gymnastik. Skillnader i höjd konstaterades att diskriminera väl bland manliga idrottare av olika händelser vid de olympiska spelen i Montreal, även om den genomsnittliga höjden av alla idrottare inte skiljer sig från den i en kontrollgrupp av studenls (Carter, Ross, Aubrey, Hebbelinck, & Borms, 1982). Elite alhletes skiljer sig också i storlek på sina muskler, såsom arm omkrets, och i mängden slaktbiprodukter mätt med hudveck. Uthållighet alhletes har en mycket högre aerobisk abilibilitet, större ådror, fler kapillärer som levererar blod lo muskler, och en högre andel av slow-twilch muskelfibrer (Ericsson, 1990). Unlil ganska nyligen forskare allmänt trodde thai percenlages av muskelfiber typer och aerob effekt "är mer än 90% bestäms av ärftlighet för män och kvinnor" (Brown & Mahoney, 1984, s. 609). En del forskare har därför med analogi resonerat att nervsystemets grundläggande allmänna egenskaper, såsom hastigheten på nervöverföringen och minneskapaciteten, har ett generiskt ursprung och inte kan ändras genom träning och praktik. Tidiga ansträngningar för att hitta stabila individuella skillnader i neural överföringshastighet med enkel svarstid (RT) och olher grundläggande kapacilier var anmärkningsvärt misslyckade (Guilford, 1967). Binel (Varon, 1935) slared själ med hjälp av tester av grundläggande perceptuell och kognitiv kapacitet för att mäta IQ, men fann stora praktikeffekter, som senare dokumenterades av Gibson (1969). Binet utvecklade så småningom framgångsrika IQ-tester som härrör från tester som mäter förståelse, kunskap och förvärvade färdigheter. Eftersom IQ speglar både miljömässiga och genetiska faktorer har den senaste forskningen utmanat dess interprelation och relation till framgångsrika prestationer utanför skolmiljön (Ceci, 1990; Howe, 1990). IQ:s relaiion till exceptionell föreställning är ganska svag inom många områden, inklusive musik (Shuter-Dyson, 1982 ) och schack (Doll & Mayr, 1987). För forskare, ingenjörer och läkare som slutför den nödvändiga utbildning och utbildning, korrelationerna mellan förmåga åtgärder och yrkesmässig framgång är bara omkring 0,2, står för endast 4% av variansen (Baird, 1985). Mer allmänt har förutsägelsen om yrkesmässig framgång från psykometriska tester inte varit särskilt framgångsrik (Tyler, 1965). I en genomgång av mer än hundra studier fann Ghiselli (1966) att den genomsnittliga korrelationen mellan success-on-the-job-mätning och aptilude-tesl-poäng var 0,19. Aptitud tesls kan förutsäga prestanda omedelbart efter utbildning med en genomsnittlig korrelation på 0,3, bul Ihe korrelation mellan prestanda efter träning och slutliga prestanda på jobbet är endast cirka 0,2 (Ghiselli, 1966). Översikter av efterföljande forskning (Baird, 1985; Linn, 1982) har rapporterat mycket liknande korrelationsuppskattningar. När korrigeringar gjordes för restriclion av intervallet av dessa prover och för otillförlitlighet av prestandamått, Hunter och Hunter (1984) fann att endast kognitiv förmåga uppstod som en användbar prediktor med en genomsnittlig justerad korrelalion på 0,5 med tidig arbetsprestation. Men, en nyligen genomgång (Hulin, Henry, & Noon, 1990 ) har visat thai med ökad erfarenhet på jobbet de prediktiva giltighetsprov för förmåga att minska prestanda över tid med en genomsnittlig korrelation på 0,6 (efter korreklioner för reslrications av räckvidd och otillförlitlighet av prestandamått). Detta innebär thai förmåga tesls kan förutsäga tidig prestanda på ett jobb, medan slutresultatet är dåligt förutspådd. Även för en väl vald ROLL AV DELIBERA PRAKTIK 365 definierade färdigheter, såsom maskinskrivning, med relativt oselekta grupper av ämnen, många ansträngningar för att förutsäga uppnådda prestanda från förträning lämplighetsprov har misslyckats (Clem, 1955). Man finner starka skillnader mellan framstående individer (experter) och mindre fulländade individer, inte förvånande, när deras nuvarande prestanda inom expertområdet jämförs (Ericsson & Smith, 1991 b); experter är snabbare och mer exakta än mindre fulländade individer. Experternas överlägsna hastighet inom deras kompetensområde överförs dock inte till allmänna hastighetstester, såsom enkel RT, eller till allmänna perceptionstest (Starkes, 1987; Starkes & Deakin, 1984). På liknande sätt är experternas minne av representativa stimuli från deras domän mycket överlägset mindre experters minne, särskilt för korta presentationer av stimuli. Men när man testar på slumpmässigt omorganiserade versioner av representativa stimuli från deras domän som presenteras med korta exponeringar eller på material utanför deras domän, minnet av experter är inte bättre än för vanliga individer. Den domänspecifika karaktären hos experternas överlägsna prestationer innebär att förvärvade kunskaper och färdigheter är viktiga för att uppnå expertprestationer. Vi kan bara nämna två förmågor som utredare har argumenterat för direkt återspeglar genetiska faktorer. Vissa framgångsrika musiker kan känna igen en musikalisk not isolerat av sin tonhöjd (perfekt tonhöjd). Championship-nivå typister kan knacka sina fingrar snabbare än normalt (Book, 1924; Keele & Hawkins, 1982). Även om vi hävdar att genetiska faktorer har liten direkt inverkan på den ultimata vuxna prestationen, är en rimlig roll för ärftliga faktorer i en individs utvecklingshistoria. Överlägsen prestation av mycket små barn utan föregående undervisning kan föreslå exceptionella löften, vilket leder till att träningen börjar tidigt. Detta i sin tur leder till en genomgående större ackumulering av praxis (och därmed, genom vårt ramverk, prestanda) i förhållande till senare startande individer. I den allmänna diskussionsdelen anser vi att denna potentiella indirekta roll som medfödd talang är lång och drar i stället slutsatsen att unika miljöförhållanden och föräldrastöd, snarare än talang, kan vara de viktiga faktorer som avgör den inledande starten av utbildningen och den slutliga prestationen. Sammanfattningsvis har sökandet efter stabila ärftliga egenskaper som kan förutsäga eller åtminstone förklara framstående individers överlägsna prestationer varit förvånansvärt misslyckade. Det bästa beviset för effekten av ärftliga egenskaper kommer från flera typer av sport, för vilka anatomiska egenskaper såsom höjd systematiskt skiljer sig för elitartister jämfört med den genomsnittliga befolkningen. Tron att de slående skillnaderna mellan utövande konstnärer och mindre skickliga utövande konstnärer återspeglar inneboende förmågor (talang) är så stark att misslyckandet att identifiera de specifika talanger som krävs för expertprestationer inom en viss domän ses som ett tillfälligt problem tills de relevanta talangerna upptäcks. Övertygelsen om talangens betydelse verkar grunda sig på bristen på alternativa hypoteser för att förklara den exceptionella karaktären hos expertprestationer. Om man instämmer i Gallons rimliga påstående att förbättringarna till följd av erfarenhet och praxis sker under begränsad tid tills en stabil maximal prestanda uppnås, måste de faktorer som begränsar ytterligare förbättringar fastställas och inte kan modifieras av miljöfaktorer. Den troligaste källan till sådana omodifierade faktorer är genetisk. Detta argument är dock endast giltigt om de tillhörande antagandena kan verifieras empiriskt. I de följande två avsnitten undersöker vi antagandet att med omfattande erfarenhet inom ett område uppnås en maximal prestandanivå automatiskt och att förbättringsperioden har en relativt begränsad varaktighet, särskilt för begåvade individer. Maximal prestation? Uppfattningen att endast ägna sig åt en tillräcklig mängd praxis, oavsett denna praxiss struktur, leder till maximal prestanda har en lång och omstridd historia. I sina klassiska studier av Morse Code operatörer, Bryan och Harter (1897, 1899) identifierade platåer i färdighetsförvärv, när under långa perioder ämnen verkade oförmögen att uppnå ytterligare förbättringar. Med utökade ansträngningar skulle dock ämnen kunna omstrukturera sin kompetens för att övervinna platåer. Keller (1958) visade senare att dessa platåer i Morse Code-mottagningen inte var ett oundvikligt kännetecken för färdighetsförvärv, utan kunde undvikas genom olika och bättre träningsmetoder. Trots detta hade Harter (1897, 1899) tydligt visat att en förbättring av prestationsförmågan ofta arresterades på mindre än maximal nivå, och ytterligare förbättringar krävde en ansträngningsinriktad omorganisation av skickligheten. Även mycket erfarna Morse Code operatörer kunde uppmuntras att dramatiskt öka sin prestanda genom avsiktliga insatser när ytterligare förbättringar krävdes för kampanjer och externa belöningar (Bryan & Harter, 1897). Mer allmänt konstaterade Thorndike (1921) att vuxna utför en nivå långt ifrån sin maximala nivå även för uppgifter de ofta utför. Vuxna har till exempel en tendens att skriva långsammare och mer oläsligt än de kan göra. På liknande sätt ökar antalet vuxna (inklusive kontorister med många års daglig erfarenhet) mycket långsammare än de kan när de gör sitt bästa. Thorndike (1921, s 178) förklarar dessa underliga observationer med följande kommentar: "Det är att vi har för många andra förbättringar att göra, eller inte vet hur vi ska styra vår praktik, eller verkligen inte bryr sig tillräckligt om att förbättra, eller någon blandning av dessa tre villkor." Till stöd för detta påstående rapporterade han flera laboratoriestudier och en studie av erfarna typbildare av Aschaffenburg (1896), som visade gradvisa förbättringar på upp till 25 % till följd av fortsatt testning. Kitson (som beskrivs i Book & Norvell, 1922) fann att under en 20-veckorsperiod, typsättare med cirka 10 års erfarenhet gradvis förbättrade sin arbetsprestation mellan 58% och 97% som svar på ett bonussystem belönande högre prestanda. Dvorak, Merrick, Dealey och Ford (1936) rapporterade betydande förbättringar hos erfarna typister som ett resultat av avsiktliga ansträngningar. Eftersom framför allt idrottsprestationer har mätts under standardiserade förhållanden, och de bästa prestationerna har noterats på världs-, nations-, distrikts- och klubbnivå, kan det tydligt visas att prestationerna ständigt har förbättrats under hela detta århundrade. Schulz och Curnow (1988) fann att genom de olympiska spelens historia har de bästa resultaten för alla händelser förbättrats – i vissa fall med mer än 50 %. Det är allmänt erkänt att 366 K. Ericsson, R. KRAMPE, OCH C. TESCH-ROMER några av dessa förbättringar beror på utrustning och regeländringar, men förbättringar är stora även i händelser med mindre förändringar, såsom löpning och simning. Ökningen av utbildningens varaktighet, intensitet och struktur tycks spela en viktig roll. Den snabbaste tiden för maraton i 1896 OS var bara en minut snabbare än den nödvändiga inträdestiden i stora maraton tävlingar som Boston Marathon (Ericsson, 1990). Den snabbaste graden av maskinskrivning i VM i maskinskrivning ökade från 82 ord per minut i 1904 till 147 ord per minut i 1923-en förbättring av 80% (Boka, 1925a). Även i musiken finns det bevis för förbättrad skicklighet. När Tjajkovskij bad två av sin tids största violinister att spela sin violinkonsert, vägrade de och ansåg att poängen var ospelbar (Platt, 1966). Idag betraktar elitviolinister denna konsert som en del av standardrepertoaren. Förbättringen i musikträningen är så stor att enligt Roth (1982) skulle violinvirtuosen Paganini " verkligen skära av en beklaglig figur om den placerades på den moderna konsertscenen" (s. 23). Inom praktiskt taget alla områden ackumuleras insikter och kunskap stadigt och kriterierna för framstående såväl som expertprestationer förändras kontinuerligt. För att nå en experts status på ett område räcker det att behärska befintliga kunskaper och tekniker. För att göra en framstående prestation måste man först uppnå en expertnivå och sedan överträffa redan erkända framstående personers prestationer och ge innovativa bidrag till området. Sammanfattningsvis förefaller uppfattningen att en tillräcklig mängd erfarenhet eller praxis leder till maximal prestanda felaktig. Det finns en relativt utbredd uppfattning att om individer är medfödda begåvade, kan de enkelt och snabbt uppnå en exceptionell nivå av prestanda när de har förvärvat grundläggande färdigheter och kunskaper. Biografiskt material motbevisar detta begrepp. I sin klassiska studie av expertis inom schack konstaterade Simon och Chase (1973) att ingen hade nått samma nivå som en internationell schackmästare (grandmaster) "med mindre än ett decenniums intensiva förberedelser inför spelet" (s. 402). Simon och Chase uppskattade att den kunskap en schackmästare har förvärvat är jämförbar i storlek med vokabulären hos en vuxen infödd talare i engelska. Det tar normala individer ungefär ett decennium att skaffa sig denna vokabulär. På liknande sätt visade Krogius (1976) att tiden mellan schackspelares första lära sig schackets regler och uppnå internationell schackmästarstatus var 11,7 år för dem som lärde sig schackregler sent (efter 11 års ålder) och ännu längre för dem som började tidigt, det vill säga 16,5 år. Om bara väletablerade domäner med ett stort antal aktiva individer anses vi känna till endast ett litet antal undantag från den allmänna regeln att individer behöver 10 år eller mer av förberedelser för att uppnå internationell nivå. Undantagen under detta århundrade, såsom de berömda schackspelarna Bobby Fischer och Salo Flohr, var bara ett år blyga för de nödvändiga 10 åren av förberedelse (Krogius, 1976). J. R. Hayes (1981) bekräftade att 10 års erfarenhet är nödvändig inom ett annat område, musikalisk komposition. Han beräknade ett genomsnitt på omkring 20 år från den tid då individer började studera musik tills de först komponerade ett enastående musikstycke. Enligt Hayes är denna långa förberedelseperiod nödvändig eftersom "kompositören måste känna till tonsättarna i de olika instrumenten och ljudet, utseendet och känslan av ackord och nyckelstrukturer" (s. 209). Det viktigaste var att Hayes visade att tio års erfarenhet inte var en artefakt. Eftersom musiker börjar mycket tidigt, kan otillräcklig utveckling begränsa deras förmåga att komponera innan de når vuxen ålder. De som började i åldrarna yngre än 6 år skrev inte sin första framstående komposition förrän 16.5 år senare; de som började mellan 6 och 9 år och äldre än 10 år krävde 22 respektive 21,5 år för att komponera sitt första framstående verk. Simon och Chase's (1973) "10-årsregeln" stöds av data från ett brett spektrum av domäner: musik (Sosniak, 1985), matematik (Gustin, 1985), tennis (Monsaas, 1985), simning (Kalinowski, 1985), och långdistanslöpning (Wallingford, 1975). Långa perioder av nödvändiga förberedelser kan också härledas till författare och forskare, även om utgångspunkten för deras karriärer är svårare att avgöra. Forskare har rapporterat att de fattade ett karriärbeslut under de mellersta eller sena tonåren, medan de oftast publicerade ett verkligt stort bidrag ett eller två decennier senare (Lehmann, 1953). Raskin (1936), som analyserade de 120 viktigaste vetenskapsmännen och 123 mest kända poeter och författare på 1800-talet, fann att medelåldern vid vilken forskare publicerade sitt första verk var 25,2; poeter och författare publicerade sitt första verk vid genomsnittsåldern 24,2. Dessutom föregick många års förberedelser den första publiceringen. De medelålder då samma individer producerade sitt största verk var 35,4 för vetenskapsmän och 34,3 för poeter och författare. Det är i genomsnitt mer än tio år mellan dessa vetenskapsmäns och författares första arbete och deras bästa arbete. Inom många andra områden visas den högsta nivån av expertprestanda av individer med mer än 10 års erfarenhet: utvärdering av boskap (Phelps&Shanteau, 1978), diagnos av röntgenstrålar (Lesgold, 1984) och medicinsk diagnos (Patel & Groen, 1991). Dessa bevis stämmer överens med Gallons (1869/1979) påstående att motivation och uthållighet är nödvändiga för att uppnå framstående prestationer. Vår granskning har också visat att den maximala prestandanivån för individer inom ett visst område inte uppnås automatiskt som funktion av utökad erfarenhet, men prestandanivån kan ökas även av högt erfarna individer som ett resultat av avsiktliga insatser för att förbättra. Därför är stabila nivåer av prestanda efter utökad erfarenhet inte strikt begränsade av omodifierade, möjligen medfödda, faktorer, men kan ökas ytterligare genom avsiktliga ansträngningar. Vi har visat att expertprestationer förvärvas långsamt under en mycket lång tid som ett resultat av praktiken och att de högsta nivåerna av prestanda och prestation verkar kräva minst cirka 10 års intensiv förberedelse. Förhållandet mellan förvärvade resultat och mängden praxis och erfarenheter konstaterades dock vara svagt till måttligt i den tidigare översynen. Vi föreslår att orsaken till detta jämförelsevis svaga förhållande är att den nuvarande definitionen av praxis är vag. Om vi ska förbättra vår förståelse av de miljöinfluenser som förmedlas genom deltagande i olika aktiviteter måste vi analysera de typer av aktiviteter som vanligen kallas praktik. Rollen av Deliberate Practice I detta avsnitt vi karakteriserar avsiktlig praxis-de aktiviteter som har befunnits mest effektiva för att förbättra prestanda. Vi ställer sedan medveten praxis i kontrast till aktiviteter som tenderar att förekomma oftare inom olika områden. Slutligen föreslår vi en teoretisk ram som förklarar hur expertprestationer kan uppnås genom avsiktlig praktik. De grundläggande färdigheter som krävs för att leva i en kultur förvärvas av praktiskt taget alla barn som en del av normal social interaktion med ett minimum av undervisning. Däremot har läs-, skriv- och aritmetiken uttryckligen undervisats i skolor av lärare med tilldelade aktiviteter, till exempel kopiering av presenterat material, i mer än 3 tusen år (Eby & Arrowood, 1940). Vi vill särskilja aktiviteter som uppfunnits med det primära syftet att uppnå och förbättra färdigheter från andra typer av vardagliga aktiviteter, där lärande kan vara ett indirekt resultat. På grundval av flera tusen års utbildning, tillsammans med nyare laboratorieforskning om lärande och färdighetsförvärv, har ett antal förutsättningar för optimal inlärning och förbättring av prestanda avslöjats (Bower & Hilgard, 1981; Gagne, 1970). Det mest citerade villkoret gäller försökspersonernas motivation att ta hand om uppgiften och anstränga sig för att förbättra sina prestationer. Dessutom bör uppgiftens utformning ta hänsyn till den kunskap som redan finns hos eleverna, så att uppgiften kan förstås korrekt efter en kort undervisningsperiod. Ämnena bör omedelbart få informativ återkoppling och kunskap om resultaten av sina prestationer. Försökspersonerna bör upprepade gånger utföra samma eller liknande uppgifter. När dessa villkor uppfylls förbättrar övningen noggrannheten och prestandahastigheten på kognitiva, perceptuella och motoriska uppgifter (Fitts & Posner, 1967; Gibson, 1969; Welford, 1968). Uppgifter som används i laboratoriestudier av lärande som är utformade för att fokusera på prestandans noggrannhet visar tydligt relevanta signaler och relevant feedback. Studier med fokus på prestandahastighet tenderar att använda enkla uppgifter, där mycket exakta prestanda snabbt uppnås, och försökspersoner instrueras att öka prestandahastigheten samtidigt som den höga noggrannheten bibehålls. Under dessa förhållanden förbättrar försökspersonernas prestanda monotont som en funktion av mängden praktik enligt maktlagen (J. R. Anderson, 1982; Newell & Rosenbloom, 1981). I brist på tillräcklig feedback är effektivt lärande omöjligt och förbättring endast minimal även för högt motiverade ämnen. Därför kommer bara upprepning av en aktivitet inte automatiskt att leda till förbättring av, särskilt, noggrannheten i prestanda (Trowbridge & Cason, 1932). När laboratorieutbildningen förlängs över längre tidsperioder visar studier att det inte är säkert att de högsta prestationsnivåerna uppnås om man ger en motiverad individ upprepad exponering för en uppgift. Bedömning av ämnens metoder visar att otillräckliga strategier ofta är orsaken till bristen på förbättringar. Till exempel fann Chase och Ericsson (1981) i sin studie om praktikens effekter på sifferspann ett ämne som hela tiden repeterade de siffror vars prestanda endast visade minimal förbättring. Däremot förbättrades alla individer som använde redan befintlig kunskap för att koda de presenterade siffrorna dramatiskt. Ett ämne som upptäckte hur man använder effektiva hämtningsstrukturer ökade hans prestanda med över 1000%. Nya recensioner av exceptionell minnesprestanda (Ericsson, 1985 (Ericsson, 1988) visar att en liten uppsättning allmänna metoder ligger bakom sådan prestation. Efter att ha instruerats att använda lämpliga strategier har försökspersonerna uppnått exceptionella nivåer av minnesprestanda efter utökad praktik (Baltes & Kliegl, 1992; Kliegl, Smith, & Baltes, 1989;. Tidiga utredare av utökade färdigheter i maskinskrivning (Book, 1925b; Dvorak et al., 1936) och andra perceptuella-motoriska färdigheter (Kao, 1937) noggrant övervakade förbättringar i prestanda och samlade muntliga rapporter om försökspersoners kognitiva processer. Dessa studier avslöjade försökspersonernas aktiva sökande efter metoder för att förbättra prestanda och fann att förändringar i metoder ofta kan relateras till tydliga förbättringar. Andra studier (Chase & Ericsson, 1981; VanLehn, 1991) har också visat att ämnen aktivt prövar olika metoder och förfinar metoder som svar på fel och kränkta förväntningar. Den kritiska betydelsen av en korrekt metod eller strategi har också visats i datumberäkningen (Addis & O. A. Parsons, som beskrivs i Ericsson & Faivre, 1988), mental multiplikation (Chase & Ericsson, 1982; Staszewski, 1988), absolut omdöme av färger och platser (för en granskning se Ericsson & Faivre, 1988), motoriska färdigheter (Norman, 1976), och arbetsmetoder (R. H. Seashore, 1939). Vissa personers oförmåga att upptäcka nya metoder har ibland tolkats som bevis för grundläggande kognitiva eller perceptuella brister, särskilt för att utföra till synes enkla uppgifter. Men specifika instruktioner eller generering av nya metoder kan så småningom öka förbättringen tillfälligt arresterad på suboptimala nivåer. Eftersom komplexiteten av en önskad färdighet ökar bortom den enkla strukturen av de flesta laboratorieuppgifter, de logiskt möjliga metoderna för att korrekt och felaktigt utföra uppgiften genom försökspersoner ökar också. För att säkerställa effektiv inlärning, bör ämnen helst ges uttryckliga instruktioner abojjt den bästa metoden och övervakas av en lärare för att tillåta individualiserad diagnos av fel, informativ feedback, och korrigerande del utbildning. Instruktören måste organisera sekvensen av lämpliga utbildningsuppgifter och övervaka förbättringar för att avgöra när övergångar till mer komplexa och utmanande uppgifter är lämpliga. Även om det är möjligt att skapa läroplaner och använda gruppundervisning, är det allmänt erkänt att individualiserad handledning av en lärare är överlägsen. Forskning i utbildning granskad av Bloom (1984) visar att när studenter slumpmässigt tilldelas undervisning av en handledare eller till konventionell undervisning, ger handledning bättre prestanda genom två standardavvikelser-den genomsnittliga handledare som utförs vid 98: e percentilen av studenter som undervisas med den konventionella metoden. Intressant nog minskades korrelationen mellan tidigare resultat och prestation på den aktuella kursen och motsvarade endast cirka 6 % av variansen för de utbildade ämnena jämfört med cirka 36 % för studenter som undervisades med konventionella metoder. Mer allmänt verkar förbättrad undervisning vara till nytta för försökspersoner med lägre kognitiv förmåga mer än personer med hög förmåga, vilket sänker den tidigare diskuterade korrelationen mellan kognitiv förmåga och tidig prestation som ses under normala träningsförhållanden. De flesta samtida kompetensområden har utvecklats över 368 K. Ericsson, R. KRAMPE, OCH C. TESCH-ROMER århundraden från aktiviteter som ursprungligen centrerade kring lekfull interaktion med lärande genom aktivt deltagande. Eftersom prestandanivån inom området ökade i skicklighet och komplexitet utvecklades metoder för att uttryckligen instruera och utbilda individer. Inom alla större områden har det skett en stadig ackumulering av kunskap om de bästa metoderna för att uppnå en hög prestandanivå och tillhörande praxisaktiviteter som leder till denna prestation. Heltid lärare och tränare finns tillgängliga för uthyrning och övervaka personlig utbildning av individer på olika nivåer av prestanda som börjar med nybörjare. Under hela utvecklingen mot expertprestationer instruerar lärarna och coacherna individerna att ägna sig åt praktiska aktiviteter som maximerar förbättringen. Med tanke på kostnaden för individualiserad undervisning utformar läraren aktiviteter som individen kan ägna sig åt mellan mötena med läraren. Vi kallar dessa övningsaktiviteter avsiktlig övning och skiljer dem från andra aktiviteter, såsom lekfull interaktion, betalt arbete och observation av andra, som individer kan bedriva inom området. Betrakta tre allmänna typer av aktiviteter, nämligen arbete, lek och avsiktlig övning. Arbetet omfattar offentliga prestationer, tävlingar, tjänster som tillhandahålls mot lön och annan verksamhet som är direkt motiverad av externa belöningar. Lek omfattar aktiviteter som inte har något uttryckligt mål och som är till sin natur njutbara. Avsiktlig praktik omfattar aktiviteter som har utformats särskilt för att förbättra den nuvarande prestandanivån. Målen, kostnaderna och belöningarna för dessa tre typer av aktiviteter skiljer sig åt, liksom hur ofta enskilda personer följer dem. Offentliga prestationer och tävlingar begränsas i tid; dessa aktiviteter samt att tillhandahålla en tjänst för lön kräver att individer ger sitt bästa resultat vid en given tidpunkt. Skillnaden mellan arbete och utbildning (deliberate practice) är allmänt erkänd. Individer som får ett nytt arbete får ofta en viss period av lärlingsutbildning eller övervakad verksamhet under vilken de förväntas uppnå en godtagbar nivå av tillförlitliga prestationer. Därefter förväntas individer ge sina bästa resultat i arbetslivet och därför förlitar sig individerna på tidigare väl förankrade metoder snarare än att utforska alternativa metoder med okänd tillförlitlighet. Kostnaderna för misstag eller underlåtenhet att uppfylla tidsfristerna är i allmänhet stora, vilket avskräcker inlärning och förvärv av nya och möjligen bättre metoder under arbetets gång. Till exempel, mycket erfarna användare av datorprogram program har visat sig använda en liten uppsättning kommandon, vilket undviker inlärning av en större uppsättning av mer effektiva kommandon (se Ashworth, 1992, för en översyn). Även om arbetsaktiviteter erbjuder vissa möjligheter till lärande är de långt ifrån optimala. Däremot skulle avsiktlig praxis möjliggöra upprepade erfarenheter där individen kan ta itu med de kritiska aspekterna av situationen och gradvis förbättra henne eller hans prestation som svar på kunskap om resultat, återkoppling, eller båda från en lärare. Låt oss helt kort belysa skillnaderna mellan arbete och avsiktlig praktik. Under en 3-timmars baseballspel, en smet kan få endast 5-15 platser (kanske en eller två relevanta för en viss svaghet), medan under optimal praxis av samma varaktighet, en smet som arbetar med en dedikerad kanna har flera hundra slag möjligheter, där denna svaghet kan systematiskt utforskas (T. Williams, 1988). Arbetsverksamhetens externa belöningar omfattar socialt erkännande och, viktigast av allt, pengar i form av priser och löner, vilket gör det möjligt för utövande konstnärer att försörja sig. I lek och avsiktlig övning, externa belöningar är nästan helt saknas. Målet med leken är själva aktiviteten, och den inneboende njutningen av den är uppenbar hos barn som spontant leker under längre perioder. Nya analyser av inneboende njutning hos vuxna avslöjar ett njutbart tillstånd av "flöde", där individer är helt nedsänkta i en aktivitet (Csikszentmihalyi, 1990). På liknande sätt visar analyser av rapporterade "pratupplevelser" inom idrotten ett njutbart tillstånd av lätthanterligt behärskande och utförande av en aktivitet (Ravizza, 1984). Detta tillstånd av diffus uppmärksamhet är nästan antitetiskt till fokuserad uppmärksamhet som krävs av avsiktlig praxis för att maximera återkoppling och information om korrigerande åtgärder. Till skillnad från lek är avsiktlig övning en mycket strukturerad verksamhet vars uttryckliga mål är att förbättra prestandan. Särskilda uppgifter uppfinnas för att övervinna svagheter, och prestanda övervakas noggrant för att ge ledtrådar till hur man kan förbättra den ytterligare. Vi hävdar att avsiktlig handling kräver ansträngning och inte är till sin natur njutbar. Individer är motiverade att träna eftersom träning förbättrar prestanda. Dessutom leder ett medvetet agerande inte till några omedelbara ekonomiska belöningar och ger upphov till kostnader i samband med tillgång till lärare och utbildningsmiljöer. Det är därför viktigt att förstå de långsiktiga konsekvenserna av avsiktliga övningar. Vi beskriver nu en ram inom vilken vi kan förklara hur olika nivåer av prestanda uppnås som en funktion av avsiktlig praktik. Vårt grundläggande antagande – antagandet om "monotoniska fördelar" – är att den tid en individ ägnar sig åt avsiktliga övningsaktiviteter är monotont relaterad till individens förvärvade prestation. Detta antagande kan testas empiriskt. Det följer av detta antagande att individer bör försöka maximera den tid de spenderar på avsiktlig övning för att nå expertprestationer. Maximering av avsiktlig övning är dock varken kortlivad eller enkel. Det sträcker sig över en period på minst 10 år och innebär optimering inom flera begränsningar. För det första kräver medveten praxis tillgänglig tid och energi för individen samt tillgång till lärare, utbildningsmaterial och utbildningsanläggningar (resursbegränsningen). Om personen är ett barn eller en tonåring, måste någon i individens omgivning vara villig att betala för utbildningsmaterial och tid för yrkeslärare, samt för transport till och från utbildningsanläggningar och tävlingar. För det andra är engagemang i medveten praxis inte i sig motiverande. Utövare anser att det är avgörande för att uppnå ytterligare förbättringar av prestandan (motivationsbegränsningen). Bristen på inneboende belöning eller glädje i praktiken som skiljer sig från åtnjutandet av resultatet (förbättring) är kon-ROLE DELIBERATE PRACTICE 369 i enlighet med det faktum att individer på ett område sällan initierar praktiken spontant. Slutligen är avsiktlig praxis en ansträngning som kan upprätthållas endast under en begränsad tid varje dag under längre perioder utan att leda till utmattning (ansträngningsbegränsning). För att maximera vinsterna av långsiktig praxis, måste individer undvika utmattning och måste begränsa praxis till en mängd som de kan helt återhämta sig från dagligen eller veckovis. Med tanke på kostnaden för att driva expert-nivå prestanda och det lilla antalet individer som, av miljontals barn som utsätts för sådana domäner som sport och musik, kan försörja sig som professionella, verkar det anmärkningsvärt att individer kommer igång och uppmuntras att fortsätta. Från många intervjuer med internationella artister inom flera områden fann Bloom (1985b) att dessa individer började som barn genom att ägna sig åt lekfulla aktiviteter inom området. Efter någon period av lekfull och njutbar upplevelse avslöjar de "talang" eller löfte. I det här skedet antyder föräldrar vanligtvis att en lärare börjar undervisa och att det finns begränsade mängder av medveten övning. Föräldrarna stöder sina barn i att skaffa sig regelbundna vanor och undervisar sina barn om det avgörande värdet av avsiktlig övning genom att lägga märke till förbättringar i prestationsförmågan. Med ökad erfarenhet och medveten praktik återspeglar individernas prestationer inom området en oskiljaktig kombination av praktik och medfödda talanger. Vi förlitar oss på Blooms (198 5b) karakterisering av perioden av förberedelse i tre faser, som illustreras i Figur 1. Den första fasen börjar med en individs introduktion till aktiviteter inom området och avslutas med början av undervisning och avsiktlig övning. Den andra fasen består av en längre period av förberedelser och avslutas med individens åtagande att bedriva verksamhet på området på heltid. Den tredje fasen består av heltidsengagemang för att förbättra prestanda och slutar när individen antingen kan försörja sig som yrkesutövare inom området eller avslutar heltidsengagemang i verksamheten. Under alla tre faser behöver individen stöd från externa källor, såsom föräldrar, lärare och läroanstalter. Denna ram måste utvidgas med en fjärde fas för att möjliggöra framstående resultat. Under denna fjärde fas går individerna utöver sina lärares kunskaper för att ge ett unikt innovativt bidrag till sitt område. För att vara fullständiga måste vår teoretiska ram visa hur individer förhandlar om de olika begränsningarna av avsiktlig praxis under det första årtiondet av förberedelser som krävs för att uppnå internationella resultat. Det finns flera metodologiska problem med att demonstrera relevanta processer. Under de senaste tio åren har många aspekter av utbildning och utvärdering förändrats. I början jämförs ett barns prestation med andra barn i samma ålder i närområdet. I början av tävlingsdeltagandet består referensgruppen av andra utbildade personer i liknande åldrar från ett större område. Framgång i dessa tidigare skeden kan så småningom leda till deltagande i tävlingar på nationell och internationell nivå. På högre resultatnivå förändras naturligtvis den praktiska verksamheten och det gör även utvärderingskriterierna.
Ericsson m.fl. REF – Memets ursprung att 10 000 timmars avsiktlig övning behövs för att uppnå expertis som kräver tid, material, lärare och faciliteter.
The role of deliberate practice in the acquisition of expert performance
{'venue': 'Psychological Review', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}