Denna metaanalys syntetiserade 226 effektstorlekar som återspeglar förhållandet mellan självfokuserad uppmärksamhet och negativ påverkan (depression, ångest, negativt humör). Resultaten visar den mångfacetterade karaktären av självfokuserad uppmärksamhet och belysa större kontroverser inom området. På det hela taget var självfokus förknippat med negativ påverkan. Flera moderatorer kvalificerade detta förhållande. Självfokus och negativ påverkan var mer starkt relaterade i kliniska och kvinnodominerade prover. Rykten gav starkare effektstorlekar än icke-idisslande självfokus. Självfokusering på positiva självaspekter och efter en positiv händelse var relaterade till lägre negativ påverkan. Viktigast, en interaktion mellan självupptagenhet och form av negativ påverkan hittades: Privat självfokus var mer starkt förknippat med depression och generaliserad ångest, medan allmänhetens självfokus var mer starkt förknippat med social ångest. Kognitiva förutfattade meningar har diskuterats i stor utsträckning som bidragande till emotionella störningar. Deprimerade och oroliga individer visar betydande minnesförsämringar och fördomar, domfördomar och uppmärksamhetsfördomar (för en genomgång, se Mineka, RafaeliMor, & Yovel, i pressen). Sådana fördomar kan tjäna som föregångare, samtidiga och konsekvenser av emotionella störningar (jfr. Barnett & Gotlib, 1988). Till exempel, oroliga och deprimerade personer deltar selektivt till negativ information (Mathews & MacLeod, 1994). Till skillnad från icke deprimerade personer minns dessutom deprimerade personer mer negativa stimuli än positiva stimuli (Burt, Zembar, & Niederehe, 1995; Williams, Mathews, & McLeod, 1996). Dessutom visar stämningsberoende individer en mängd olika domsfördomar; den mest anmärkningsvärda är deras tendens att överskatta sannolikheten för negativa händelser (MacLeod & Byrne, 1996). Självfokuserad uppmärksamhet (SFA) är en kognitiv partiskhet som har varit starkt inblandad i upplevelsen av kronisk negativ påverkan (NA). SFA har definierats som "en medvetenhet om självreferent, internt genererad information som står i kontrast till en medvetenhet om externt genererad information som härrör från sensoriska receptorer" (Ingram, 1990b, s. 156). Under de senaste två decennierna har relationen mellan känslomässig ångest, både kronisk och akut å ena sidan och kroniska och tillfälliga självfokuseringstillstånd å andra sidan, samlat mycket diskussion, kontroverser och empirisk forskning. Men till skillnad från andra kognitiva faktorer vid emotionella störningar som nämndes tidigare har forskningens rikedom inom SFA inte setts över systematiskt. Nyligen gick Fejfar och Hoyle (2000) igenom förhållandet mellan SFA och NA och ansvarsfördelningen till jaget. Deras granskning var dock inte omfattande och granskade endast privat självfokus. Bortsett från detta senaste bidrag var den hittills mest omfattande översynen kvalitativ och genomfördes för mer än 11 år sedan (Ingram, 1990b). Sedan tiden för Ingrams granskning har antalet studier på ämnet åtminstone fördubblats och deras fokus har förändrats. Dessutom har nyligen genomförda undersökningar undersökt ett större antal populationer och former av NA som sträcker sig längre än de som granskades 1990. Syftet med den nuvarande metaanalysen är att organisera bevisrikedomen inom detta område och att tillhandahålla en systematisk och kvantitativ analys av de villkor och sammanhang som styr förhållandet mellan SFA och NA. Vi försöker inte bara att granska och sammanfatta befintlig kunskap utan också att tillhandahålla en konceptuell organisation av denna kunskap. I synnerhet kommer denna metaanalys att tala till två grundläggande teoretiska frågor. Grundläggande frågor i studien av SFA och NA En grundläggande fråga på detta område är om självfokus är en enda psykologisk konstruktion. Om uppmärksamheten på jaget är en bred dragliknande konstruktion som kännetecknar människors allmänna tendens till uppmärksamhet, skulle vi förvänta oss stor konsekvens i självfokusering i olika situationer och sammanhang. Dessutom, om självfokus är en enhetlig konstruktion, skulle vi förvänta oss att det har en konsekvent relation med NA. Å andra sidan, om självfokus uppfattas som en dynamisk informationshantering, skulle vi förvänta oss att självfokus varierar avsevärt mellan situationer och sammanhang, Nilly Mor, Institutionen för psykologi, University of Illinois vid Chicago; Jennifer Winquist, Institutionen för psykologi, Valparaiso University. Delar av denna forskning presenterades vid mötet i juni 1999 för American Psychological Society i Denver, Colorado, och vid årsmötet i november 1999 för Society for Research on Psychopatology i Montreal, Quebec, Kanada. Vi ger Daniel Cervone och Eshkol Rafaeli särskild uppskattning för deras insiktsfulla och konstruktiva kommentarer under utarbetandet av den här artikeln. Vi tackar också Alice Eagly för hennes ovärderliga råd om metaanalytiska metoder och Gershon Berkson, Jody Esper, Stanley Hughes, Daniel Moran och Heather Orom för deras användbara kommentarer om en tidigare version av denna artikel. Slutligen tackar vi de författare som har skickat oss för att ha begärt uppgifter och statistisk information. Korrespondens angående denna artikel bör riktas till Nilly Mor, som nu är vid Institutionen för psykologi, University of Maryland, College Park, Maryland 20742, eller 2002, Vol. Det är ingen fara. 4, 638 -662 0033-2909/02/$5.00 DOI: 10.1037//0033-2909 638 olika själv-fack att fungera annorlunda, och variabilitet i självfokus förhållande att påverka. I överensstämmelse med åsikter (t.ex., Caprara & Cervone, 2000; Kagan, 1998 ) om att samtida personlighetskonstruktioner ofta är för breda och innehåller kvalitativt distinkta fenomen, verkar konstruktionen av SFA ha lidit av brist på en tydlig avgränsning av dess olika aspekter. Det beskrivs ofta som en allmän tendens att vara självreflekterande (t.ex., Carver & Scheier, 2000), och slutsatser om allmänna självfokus tendenser ofta dras från resultat som hänför sig till en specifik form eller sammanhang av självfokus. Även om det är möjligt att denna till synes enhetliga karaktär av konstruktionen av SFA är en biprodukt av dess komplexitet och av det stora antalet studier som undersöker den, är det fortfarande så att den allmänna bild som skildras är grumlig. Trots denna allmänna tillsyn har flera kontextuella och situationsspecifika faktorer föreslagits för att skilja mellan olika former av SFA (t.ex. J. Trä & Dodgson, 1996). Denna metaanalys tar upp denna grundläggande fråga genom att undersöka de olika aspekterna eller manifestationerna av självfokus samt effekten av en mängd olika kontextuella och populationsrelaterade faktorer på förhållandet mellan självfokus och NA. En annan grundläggande fråga som tas upp i denna analys är det specifika i förhållandet mellan SFA och affektiva erfarenheter. Relaterar självfokus till NA i allmänhet eller endast till specifika syndrom eller störningar? Denna fråga stod i centrum för en central debatt på detta område under 1990-talet. Vissa har hävdat att självfokus är en allmän faktor i psykopatologi (Ingram, 1990b), medan andra hävdade att det avser depression mer än andra patologiska tillstånd (Pyszczynski, Greenberg, Hamilton, & Nix, 1991). Även om denna debatt verkar ha avtagit nyligen, med tanke på den spridning av forskning under det senaste årtiondet som undersökte sambandet mellan självfokus och olika former av NA, verkar det viktigt att undersöka specificitetsfrågan i denna metaanalys. Det behövs en systematisk kvantitativ analys av området för att ge svar på dessa grundläggande frågor. Vi återkommer till dessa frågor och presenterar flera andra metaanalytiska hypoteser, efter en historisk översikt över de teoretiska föreställningar som lett forskningen inom detta område. Teorier och paradigmer i studien om SFA och påverkan Begreppet självfokus introducerades av Duval och Wicklund (1972) som en del av en modell som relaterar till självreglering och påverkan. Enligt deras modell leder uppmärksamhet som är inriktad på jaget till en självutvärderande process där en individs nuvarande tillstånd i ett visst självrelevant område jämförs med hans eller hennes standard inom det området. Positiv effekt erfares om den aktuella ställningen överträffar standarden, medan NA upplevs om den aktuella ställningen inte uppfyller standarden. Enligt Duval och Wicklund leder upplevelsen av NA till försök att antingen minska diskrepansen eller undvika självfokus. Baserat på Duval och Wicklunds (1972 ) teori, Carver och Scheier (t.ex., 1986, 1990 föreslog att självfokus spelar en roll i en självreglerande cykel som hjälper individer i strävan efter mål. I denna självreglerande process bedömer individer diskrepansen mellan sitt nuvarande jag och en framträdande standard och ägnar sig åt diskrepansreducerande beteenden när en negativ diskrepans upptäcks. Om det nuvarande jaget matchar den önskade standarden avslutar individen regleringsprocessen. Om, å andra sidan, det nuvarande jaget inte uppfyller standarden, går individen in i en cykel av beteenden och utvärderingar som varar tills jaget matchar standarden eller tills individen bestämmer att en match är omöjlig. NA, enligt Carver och Scheier, upplevs som ett resultat av individers bedömning att sannolikheten för att uppnå standarden är låg. I en senare översyn av sin modell föreslog Carver och Scheier (1998; Carver, Lawrence, & Scheier, 1996) att individer inte bara skulle bedöma skillnaden mellan deras nuvarande och önskade jag utan också hur snabbt de gjorde framsteg mot att minska denna diskrepans. Enligt denna reviderade modell är NA således resultatet av alltför långsamma framsteg mot ens mål snarare än av själva diskrepansen. Ur Duvals och Wicklunds (1972) modell och på Carvers och Scheiers (1981) tidiga modell beskrev Pyszczynski och Greenberg (1987) en profil av individer med en depressiv självfokuserande stil. De poserade att depression uppstår när man är oförmögen eller ovillig att lämna den självreglerande cykeln och är "stuck" i att försöka minska en irreducible diskrepans. Individer som fastnat i denna cykel utvecklar ofta en depressiv självfokuserande stil; de fokuserar på sina självaspekter efter negativa händelser men undviker ett sådant fokus efter positiva händelser. En depressiv självfokuserande stil intensifierar NA och leder till ökad hälsa av negativa aspekter av jaget. Denna ökade hälsa leder i sin tur till en ökning av intern tillskrivning, självkritik, prestationsbrist och andra delar av depression. Även om de hävdade att självfokus främst är relaterat till depression, Pyszczynski, Hamilton, Greenberg och Becker (1991) indikerade att självfokus kan också vara relaterat till upplevelsen av ångest när man fokuserar på en potentiell fruktad förlust i motsats till en redan existerande förlust. Flera teoretiker har tagit upp den roll som grubbling har när det gäller att bevara depressionen. Tidiga bidrag betonar kognitiva faktorer i utvecklingen och underhållet av depression hävdade att deprimerade individer tenderar att engagera sig i repetitiva och ihållande negativa automatiska tänkande, varav mycket fokuserar på jaget (t.ex. Beck, Rush, Shaw, & Emery, 1979; Teasdale, 1983). Därefter och mer allmänt definierades grubblande som "en klass av medvetna tankar som kretsar kring ett gemensamt instrumentellt tema och som återkommer i avsaknad av omedelbara miljökrav som kräver tanken" (L. L. Martin & Tesser, 1996, s. 7) och som "en manifestation av människors tendens att framhärda i målinriktad handling tills de antingen har uppnått sitt mål eller gett upp önskan om det" (L. L. Martin & Tesser, 1996, s. 11). Nolen-Hoeksema och kollegor (t.ex., Lyubomirsky & NolenHoeksema, 1995; Nolen-Hoeksema, 1991; har specifikt undersökt betydelsen av grumling i ökningen eller bibehållandet av deprimerad humör hos dysforiska och kliniskt deprimerade individer, och definierat ruminativa svar som "uppträdanden eller tankar som fokuserar en individs uppmärksamhet på hans eller hennes deprimerade humör, och [på] de möjliga orsakerna och konsekvenserna av detta humör" (Nolen-Hoeksema, Morrow, & Fredrickson, 1993, s. 20). Enligt Nolen-Hoeksema och hennes kollegor är det som kännetecknar gröt och skiljer det från negativa automatiska tankar att det är en tankestil snarare än dess negativa innehåll. Det framgår tydligt av dessa olika 639 SELF-FOCUNDED ATTENTION OCH NEGATIVA AFFECT konceptualizations av rumination att det är en unik form av självfokus (och se även Hamilton & Ingram, 2001, för en genomgång av teoretiska perspektiv som relaterar rumination och ångest). Eftersom de flesta studier som relaterar rumination till NA använde NolenHoeksema definition av rumination, förlitade vi oss på denna definition av rumination i denna metaanalys. Nolen-Hoeksema svar stil teori behandlar flera aspekter i förhållandet mellan ruminativ självfokus och NA. Först, enligt teorin (Nolen-Hoeksema, 1987, ruminativa svar förlänga depressiva tillstånd. Detta beror på att de ökar effekterna av det negativa humöret på kognitiva processer och hindrar individen från att vidta åtgärder och hantera humöret eller dess orsaker på ett problemlösnings sätt. För det andra förklarar teorin könsskillnader i förekomsten av depression av kvinnors högre tendens att rominat (Nolen-Hoeksema, 1987). Slutligen, teorin tyder på att SFA inte nödvändigtvis främjar depression hos icke-dysforiska individer, eftersom de inte fokuserar sin uppmärksamhet på NA och på deras negativa personliga egenskaper. I sin genomgång av självfokus och psykopatologi drog Ingram (1990b) slutsatsen att SFA bidrar till många psykopatiska tillstånd som depression, ångest, drogmissbruk, schizofreni och psykopati. Genom att förklara existensen av denna breda relation till psykopatologi i allmänhet myntade Ingram termen självabsorption, som han beskrev som "dysfunktionell kvalitet av maladaptiv självfokuserad uppmärksamhet" (s. 169). Självabsorption är en överdriven, ihållande och oflexibel uppmärksamhet på inre tillstånd. Ingram uppgav att en kronisk SFA-stil inte nödvändigtvis är dysfunktionell. Vad som gör någon självfokus dysfunktionell är oflexibilitet, eller en oförmåga att övergå till en extern fokusering när situationen motiverar. De tre dragen av självabsorption som nämns ovan (dvs. att vara överdriven, ihållande och oflexibel) är vanliga vid många störningar. Men, enligt Ingram, specifika typer av självrelevant information är sjukdom specifik och återspeglar den särskilda psykopatiska schemata av de olika sjukdomarna. Till exempel, SFA för en person med en ätstörning kommer att göra framträdande information om kroppsbild och fysiskt utseende. Ingram's (1990b) slutsatser om rollen av självfokus i psykopatologi kritiserades av, som hävdade att Ingram överskattade omfattningen av förhållandet mellan självfokus och olika patologiska tillstånd, utom depression (se Ingram, 1991, för ett svar). Tidigare presenterade vi två grundläggande frågor som behandlas i denna metaanalys; den ena är om självfokus är en enda psykologisk konstruktion och den andra är huruvida relationen mellan SFA och NA är allmän eller specifik. Ingram (1990b) föreslog att förhållandet mellan ökad SFA och en mängd olika psykopatiska tillstånd utgör ett "konceptuellt dilemma". Kärnan i detta dilemma, enligt Ingram, är att om SFA karakteriserar en mängd psykologiska störningar, är dess värde som en förklarande mekanism inom patologi kraftigt minskat. Detta begreppsmässiga dilemma skulle dock upphöra att existera om självfokus inte tolkas som en enda konstruktion utan istället som en paraplyterm för ett antal konstruktioner eller varianter av samma konstruktion, så att olika själv-foci förklarar olika störningar. Ingrams (1990b) meta-konstruerad modell av självabsorption ger en variant av ett mångfacetterat förhållningssätt till självfokus. Enligt denna modell, medan processen för självabsorption är vanlig för många störningar, specifika självfokuserade schemata eller innehåll karakteriserar de olika sjukdomarna. Med andra ord presenterade Ingram både unika och delade aspekter i särskilda typer av självfokuserade kognitioner. Även om självabsorptionsmodellen beskriver allmänna parametrar för självfokus, specificerar den inte olika manifestationer av självfokus och kontextuell påverkan på SFA. Pyszczynski, Greenberg, et al.'s (1991) konceptualisering av SFA är förenlig med idén om en mångfacetterad, kontextuellt baserad process. Deras modell av depressiv självfokuserande stil förutsätter att självfokus hos deprimerade och icke deprimerade människor skiljer sig i sammanhang och tapperhet och att depression är unikt relaterat till självfokus. Carver och Scheier (1998) beskrev en divergens av effekter av självfokus, så att endast under vissa omständigheter kommer självfokus att förknippas med NA och nedsatt funktion. De hävdade att "dessa resultat uppstår när självfokus förenas med tvivel, vilket leder till en impuls till tillbakadragande som inte ges fullt uttryck" (s. 188). Även om deras modell inte direkt tar upp frågan om specificitet, tycks deras konceptualisering av självfokus som en kontextuellt beslutsam process innebära en komplex uppsättning relationer mellan självfokus och olika NA-manifestationer snarare än ett specifikt samband med bara depression eller ångest. Förhållandet mellan SFA och emotionella störningar har undersökts med hjälp av en rad olika metoder och mätstrategier. Forskare har vanligtvis använt sig av två breda paradigm. I det första paradigmet undersöks SFA i sin kroniska och dragliknande form (vanligtvis kallad självmedvetande), och antingen kronisk negativ påverkan eller en humörstörning undersöks (t.ex. Smith & Greenberg, 1981). Detta paradigm innefattar ofta en korrelationsdesign, där utvalda eller icke utvalda grupper undersöks för att bestämma sambandet mellan SFA och NA, eller en kvasiexperimentell design, där grupper med en tidigare skillnader i deras nivå av NA (t.ex. deprimerade och icke deprimerade) jämförs på kroniska självfokus tendenser. I det andra paradigmet undersöks förhållandet mellan tillfälligt självfokus och NA, vanligtvis manipulera antingen påverka eller SFA och undersöka deras effekt på varandra (t.ex., Carr, Teasdale, & Broadbent, 1991; Salovey, 1992). Detta paradigm innebär en experimentell design och möjliggör därför en kausal undersökning av förhållandet mellan SFA och NA. För att förstå förhållandet mellan självfokus och NA krävs att man överväger flera variabler som kan moderera detta förhållande. Som vi noterade tidigare, identifiera dessa moderatorer och kartlägga deras effekter är ett av de primära målen för denna metaanalys. Som ett första steg klassificerade vi de olika moderatorerna i teoretiskt meningsfulla grupper och identifierade moderatorvariabler som faller i följande grupper: populationsegenskaper, självfokusegenskaper, NA-egenskaper, kontextuella faktorer och mätrelaterade faktorer. I detta avsnitt diskuterar vi var och en av dessa kategorier och hur den kodades i denna metaanalys. Utövar självfokus samma effekt på påverkan hos alla människor? Det finns skäl att tro att förhållandet mellan SFA och 640 MOR OCH WINQUIST NA är starkare för kvinnor än för män. Detta beror på att kvinnor tenderar att engagera sig i mer maladaptiv självfokus, såsom rumination (Nolen-Hoeksema, 1987. Dessutom gör den högre förekomsten av depression bland kvinnor (American Psychiatric Association, 1994) och tendensen hos deprimerade människor att fokusera på negativ information (Beck, 1967) det sannolikt att det kommer att finnas ett starkare förhållande mellan NA och (negativ) självfokus bland kvinnor än bland män. Eftersom relativt få studier endast undersöker kvinnor eller män på ett sätt som skulle möjliggöra en direkt jämförelse av omfattningen av de effektstorlekar som förknippas med kön deltagare, valde vi att använda procentandelen kvinnor i proverna för att bedöma skillnaden styrka i förhållandet mellan självfokus och NA för män och kvinnor. I denna metaanalys kodade vi alltså andelen kvinnliga deltagare i varje studie och förutspådde större effektstorlekar eftersom andelen kvinnliga deltagare i provet ökade. En annan befolkningsrelaterad fråga är om SFA är mer förknippat med NA bland personer som är benägna att uppleva kronisk NA eller de som redan upplever NA än bland personer som inte har dessa tendenser. Pyszczynski och Greenberg (1987) föreslog att man ska utveckla en depressiv självfokuserande stil där man fokuserar på sig själv efter negativa händelser och undviker självfokus efter positiva händelser. Således, enligt Pyszczynski och Greenberg, den unikt depressiva självfokuserande stilen stärker relationen mellan självfokus och depression för personer som redan är deprimerade eller har upplevt en förlust av en källa till aktning. Nolen-Hoeksema (1987 nådde liknande slutsatser, nämligen att människor som upplever ett dysforiskt tillstånd och engagerar sig i ruminativ självfokus blir deprimerade. Däremot fann hon att bland människor som inte upplevde dysfori ledde inte grumling till negativa tankar och påverkan (Nolen-Hoeksema, 1991). Genom att göra dessa förutsägelser kodade vi om studier undersökte kliniska, subkliniska (deprimerade eller ängsliga individer) eller icke-kliniska populationer. Vi förväntade oss ett starkare förhållande mellan självfokus och NA i kliniska populationer jämfört med icke-kliniska populationer. Slutligen kan förhållandet mellan SFA och NA variera med åldern. Genom utvecklingen blir individers självkemita mer utstuderad och komplex (för recensioner, se Damon & Hart, 1988; Harter, 1999). Dessutom är det känt att barns självutvärderingar är positivt uppblåsta (Ruble, Eisenberg, & Higgins, 1994). På grundval av dessa fynd, kan man anta att det är troligt att när barn engagerar sig i självfokus de mest deltar i positiva självaspekter och inte upplever så mycket NA som vuxna gör. Därför förutspådde vi större effektstorlekar för studier som undersökte relationen mellan SFA och NA bland vuxna och ungdomar jämfört med dem som undersökte relationen mellan barn. Nuvarande forskning om karaktären av uppmärksamhet visar att den utförs av ett nätverk av inbördes relaterade anatomiska områden i hjärnan, gemensamt kännetecknas av dimensionerna varaktighet, intensitet, urval och automatik (t.ex., Styles, 1997). Det kan vara viktigt att skilja mellan tillstånd av självfokus som är av olika varaktighet, samt att skilja mellan tillstånd av självfokus som representerar val av olika innehåll fokus (t.ex. innebär olika valence eller innebär att bo på jaget som en agent i motsats till ett objekt som utvärderats av den sociala världen). Variationer i självfokus kan representera olika uppmärksamhetsprocesser (t.ex. ihållande vs. kortsiktiga) samt olika innehåll eller självaspekter och kan relatera annorlunda till NA. I denna metaanalys jämförde vi flera varianter av SFA som kan representera olika uppmärksamhetsprocesser och innehållsområden. Även om vi hänvisar till dessa varianter som olika "typer" av självfokus, är det viktigt att notera att när vi diskuterar självfokustyper, vi inte innebär olika uppmärksamhetssystem med olika biologiska eller anatomiska underbyggnader utan snarare olika aspekter av det jag som man kan ta hand om. Ett exempel på en subtyp av självfokusering är grumling. Ruminativ självfokus skiljer sig från andra typer av självfokus i både process och innehåll. Det är repetitivt och improduktivt och anses störa aktiv problemfokuserad hantering. Dessutom fokuserar ruminativa tankar på ens humör och oftast på ens negativa humör. Både innehåll och processegenskaper hos ruminativt självfokus leder oss alltså till att förutsäga att rumination skulle vara mer förknippat med NA än andra typer av självfokus. För att utforska denna förutsägelse kodade vi om studier undersökte ruminativ självfokus. En annan skillnad som ofta görs mellan olika typer av självfokusering är mellan privat och offentligt självfokus (Fenigstein, Scheier, & Buss, 1975). Privat självfokus "återspeglar privata, autonoma, egocentriska mål. Detta är mål som inte nödvändigtvis kräver att man tar hänsyn till andras reaktioner på vad man gör" (Carver & Scheier, 1987, s. 527). Offentligt självfokus avser aspekter av beteende där andras behov, önskningar eller reaktioner erkänns och beaktas. Dessa mål är färgade av en önskan om socialt samförstånd eller av en önskan att överväga vilken inverkan en handling kan ha på andras intryck av sig själv. (Carver & Scheier, 1987, s. 527) Även om denna distinktion har använts främst i samband med egenskapen form av självfokus-självmedvetande-det kan skilja mellan tillfälliga tillstånd av självfokus också. Det mest använda måttet av självmedvetande består i själva verket av privata och offentliga självmedvetanden (Self-Consciousness Scale [SCS], Fenigstein m.fl., 1975). Men nyttan av denna distinktion har diskuterats. Några (t.ex. Wicklund & Gollwitzer, 1987) har hävdat att skillnaden mellan dessa två subtyper är falsk och ateoretisk. Andra (t.ex. Carver & Scheier, 1987) har hävdat att skillnaden är giltig och hävdar att de två subtyperna representerar olika självreglerande processer-en där individer utvärderar sina handlingar utan hänvisning till andra och en annan där individer utvärderar sina handlingar samtidigt som hänsyn tas till det sociala sammanhanget. Fynden av olika beteendemässiga lika för privat och offentligt självfokus (jfr. Fenigstein, 1979; Froming & Carver, 1981; Froming, Walker, & Lopian, 1982) ger delvis stöd för distinktionen mellan dessa subtyper. För att ytterligare undersöka möjligheten att separera dessa två putativa subtyper av SFA kodade vi studierna för privata och offentliga SFA. Slutligen, fokus på positiva kontra negativa aspekter av jaget kan representera två separata typer av självfokus, som var och en kan relatera annorlunda till affektiv erfarenhet. Att fokusera på ens neg-641 SELF-FOCUNDED ATTENTION OCH NEGATIVA AFFECT-ative själv-aspects kan antas relatera till NA, medan fokusering på positiva aspekter av jaget kan antas ha en motsatt effekt. Denna idé är i linje med den process för ersättning som avgränsas av Wood and Dodgson (1996). Ersättning är en process där individer fokuserar på positiva aspekter av sina liv efter att ha upplevt en negativ händelse (t.ex. ett misslyckande). Det har förknippats med högre självkänsla och bättre hantering (Baumeister, 1982). När det var möjligt kodade vi studier för värdet av självfokus bedömd. De teorier som lades fram tidigare tyder på att SFA ofta är ett maladaptive svar som är förknippat med negativa konsekvenser psykisk hälsa. Var och en av dessa teorier tyder dock på specifika sammanhang och förhållanden under vilka SFA kanske inte är maladaptive. Scheier (1981, 1990; se även Carver, 1996a Carver,, 1996b, Duval och Wicklund (1972) föreslog att SFA är nödvändigt för en självreglerande process. Enligt dessa modeller är SFA maladaptive endast när man upptäcker en negativ diskrepans mellan det nuvarande jaget och en relevant standard och inte kan minimera denna diskrepans. Ett sammanhang där denna diskrepans är särskilt framträdande är upplevelsen av negativa livshändelser som misslyckanden och förluster. Det är troligt att självfokus relaterar positivt till NA när det följer negativa händelser men inte när det följer positiva händelser. På liknande sätt hävdade Pyszczynski och Greenberg (1987) att deprimerade individer med tiden engagerar sig i självfokus efter negativa händelser men inte efter positiva händelser, medan icke-deprimerade individer engagerar sig i självfokus efter positiva händelser men inte efter negativa händelser. På ett annat sätt, tyder deras teori på ett positivt förhållande mellan självfokus och NA efter negativa händelser men inte efter positiva. I denna metaanalys kodade vi därför studier för kontextuella faktorer såsom positiva och negativa händelser. En av de viktigaste debatterna på detta område handlar om det specifika i förhållandet mellan SFA och psykopatologi. Som tidigare nämnts föreslog Ingram (1990b) att SFA är en allmän faktor inom psykopatologin. , å andra sidan, ifrågasatte allestädes närvarande självfokusering i psykologiska störningar. I denna analys valde vi att fokusera på NA och störningar som NA är centralt för. Därför har vår analys bara råd med ett partiellt test av denna fråga. Generellt sett verkar det finnas ett samförstånd om förekomsten av ett starkt förhållande mellan självfokus och depression (t.ex. Ingram, 1990b; Nolen-Hoeksema, 1991;. När det gäller ångest, har det föreslagits att hotande situationer leder till självfokus och att individers uppfattningar att de inte kan hantera sådana situationer leder till undvikande beteende och till ytterligare ångest (t.ex., Carver & Blaney, 1977; Carver, Blaney, & Scheier, 1979; Filipp, Klauer, & Ferring, 1993; Wells, 1985; Wells, 1991). Forskningsbevis för relationen mellan självfokus och ångest har dock inte varit särskilt lovande: Relativt få studier undersökte detta förhållande, och de befintliga rönen har blandats (se Ingram, 1990b. Vid undersökningen av NA tog vi upp frågan om specificitet genom att skilja mellan erfarenheter av tillfällig negativ sinnesstämning, depressiva symtom och ångestsymtom. Flera ångesttillstånd kan vara förknippade med SFA. Dessa inkluderar social ångest (Woody, 1996), panikångest (Borden, Lowenbraun, Wolff, & Jones, 1993), generaliserad ångeststörning (Wells, 1985) och testångest (Deffenbacher, 1978). Förutom att jämföra total ångest med depression och tillfälliga humörtillstånd, undersökte vi också skillnader mellan dessa olika ångesttillstånd. Som tidigare nämnts undersöker vi i denna metaanalytiska granskning den specifika frågan och försöker ge insikt i debatten om det allmänna förhållandet mellan SFA och olika negativa affektiva stater. Särskilt undersöker vi om uppmärksamhet på offentliga och privata aspekter av jaget är differentierat relaterad till ångest och depression. Differentiella associationsmönster av privat och offentlig självfokusering med ångest och depression är i linje med Higgins själv-discrepancy teori (t.ex., Higgins, 1987 Higgins,, 1999, som relaterar skillnader mellan olika självuppfattningar och NA. Enligt denna teori är en betydande diskrepans mellan det ideala jaget (dvs. vad man helst skulle vilja vara) och det verkliga jaget förknippat med depression, medan en betydande diskrepans mellan det borde jaget (dvs. vad man känner att man borde eller borde vara) och det verkliga jaget är förknippat med ångest. Även om privat självfokus och ideal-själv-guiden inte hänvisar till identiska psykologiska konstruktioner, de båda hänvisar till självaspekter som inte involverar andra människor. På samma sätt hänvisar den offentliga självfokuseringen och den välbehövliga självguiden båda till självaspekter där andra beaktas. I denna metaanalys undersöker vi den interaktiva effekten av typ av självfokus (privat och offentlig) och typ av NA. Specifikt undersöker vi om det är förknippat med depression att ta del i ens mål, tankar och känslor (dvs. privat SFA) och om man tar hänsyn till offentliga aspekter av sig själv eller det intryck man gör på andra (dvs. offentlig SFA) är förknippat med ångest. En central fråga i studiet av uppmärksamhetsprocesser och påverkan är om självfokus bidrar till upplevelsen av NA, NA predisponerar människor att engagera sig i självfokus, eller båda. Den nuvarande metaanalysen gör det möjligt för oss att undersöka riktningen för orsakssambandet mellan SFA och NA. Vissa forskare har visat att NA leder till ökad självfokusering (t.ex., Salovey, 1992; Wood, Saltzberg, & Goldsamt, 1990). Andra har antytt att en självfokuserande tendens lockar individer att uppleva NA (Ingram, Cruet, Johnson, & Wisnicki, 1988). Sambandet mellan självfokus och NA har också beskrivits som en cyklisk process där dysforiska individer engagerar sig i negativ självfokus, vilket förvärrar deras dysfori och predisponerar dem för långvarig depression (J.. Vi kontrasterade studier som manipulerade humör eller påverkar med dem som manipulerade SFA för att få ytterligare förståelse av orsakssambandet företräde av en eller 642 MOR OCH WINQUISTA andra. Eftersom både data och teori tyder på ett ömsesidigt och cykliskt förhållande mellan SFA och NA, förväntade vi oss att de genomsnittliga effektstorlekarna i samband med båda typerna av konstruktioner skulle vara positiva. Det är viktigt att notera att kausala uttalanden om sambandet mellan självfokus och NA endast skulle gälla negativt humör och inte kan tillämpas på depressiva och ängsliga störningar. Vi tar upp flera frågor kring valet av SFA-mätning i denna översyn. Den vanligaste åtgärden för kronisk SFA är SCS (Fenigstein et al., 1975). Denna åtgärd har kritiserats för underskalans låga giltighet och tillförlitlighet, och dess faktorstruktur har ifrågasatts och alternativa faktorer har föreslagits (Burnkrant & Page, 1984; Martin & Debus, 1999). Flera alternativa åtgärder har tagits fram för att åtgärda brister i SCS (Burnkrant & Page, 1984; Scheier & Carver, 1985). Därför jämförde vi i denna analys studier som använde SCS och de som använde andra mått av SFA. På grund av den frekventa användningen av SCS var vi särskilt intresserade av att fastställa de relativa fördelarna med denna skala jämfört med befintliga alternativ. Flera självfokuserade manipulationer har använts under årens lopp. Det vanligaste förfarandet för att manipulera självfokus är att placera en spegel framför deltagarna. Trots den vanliga användningen undersökte de flesta studier i metaanalysen inte nyttan av denna manipulation för att uppnå önskad effekt av ökat självfokus. Således jämförde vi omfattningen av de effektstorlekar som är förknippade med de olika självfokusmanipuleringarna. Sammanfattningsvis tar denna granskning upp flera frågor. Vi undersöker först det övergripande förhållandet mellan SFA och NA. Sedan utforskar vi olika moderatorvariabler relaterade till populationsegenskaper och aspekter av självfokus och NA. Först undersöker vi specifika populationer (dvs. män vs kvinnor, kliniska vs icke-kliniska) för att avgöra om förhållandet mellan SFA och NA är detsamma mellan dessa populationer. För det andra jämför vi effektstorlekar som förknippas med olika typer av självfokus, såsom privat kontra offentlig och ruminativ kontra icke-ruminativ självfokus. För det tredje försöker vi avgöra om specifika former av NA är mer förknippade med SFA än andra. Slutligen jämför vi privata och offentliga SFA för att avgöra om privat självfokus är mer förknippat med depression, medan allmänhetens självfokus är mer starkt förknippat med ångest. Design av Meta-Analys Vi inkluderade tre typer av NA åtgärder i studien: negativt humör, depression, och ångest. Införandet av dessa tre typer av åtgärder grundar sig på ett antal teoretiska överväganden. I synnerhet följer den Carvers och Scheiers (1981) och Duvals och Wicklunds (1972) teorier om förhållandet mellan SFA och general NA. Den följer också förutsägelserna om självreglerande ihärdighetsteori när det gäller förhållandet mellan SFA och depression. Slutligen inkluderades studier som bedömde ångest i den nuvarande metaanalysen, eftersom flera ångesttillstånd har rapporterats vara associerade med SFA. Eftersom ångest är en överordnad term för flera sjukdomar, vi inkluderade alla tillgängliga studier som behandlar någon av följande underordnade typer av ångest: social ångest (t.ex., Woody, 1996), panikångest (t.ex., Borden et al., 1993), generaliserad ångest sjukdom (t.ex., Wells, 1985), och test ångest (t.ex., Deffenbacher, 1978). Även självföraktande processer har förknippats med självkänsla, som i sin tur har visat sig starkt förknippas med depression (t.ex., Butler, Hokanson, & Flynn, 1994; Metalsky, Joiner, Hardin, & Abramson, 1993), vi ser självkänsla som att vara utanför räckvidden för denna översyn och därmed uteslutit den från denna metaanalys. Flera studier bedömde kognitiv prestanda (t.ex. Lewis & Linder, 1997) under förhållanden med hög och låg SFA. Även om uppgiften prestanda ofta förknippas med ångest, är det inte en direkt ersättning för den affektiva kärnan av ångest. Därför ingick endast studier som mätte ångest direkt (antingen genom självrapport eller observatörsrapport) i denna studie. Studier där flera typer av mätning eller manipulering av SFA användes ingick i metaanalysen. Några studier experimentellt manipulerade självfokus genom att placera en spegel framför deltagarna (t.ex., Carver et al., 1979) eller genom att be deltagarna att skriva en uppsats som inkluderade orden jag, jag, spegel, eller ensam (t.ex., Pyszczynski, Holt, & Greenberg, 1987). Andra studier manipulerade SFA genom att instruera deltagarna att fokusera på sin nuvarande fysiska och känslomässiga känsla, sin personlighet eller sina mål (t.ex. Lyubomirsky & Nolen-Hoeksema, 1993). Självrapporterande mått på SFA har främst använts i korrelationsdesign. Den vanligaste självrapporteringsåtgärden är den offentliga och privata självmedvetet-skalan (Fenigstein m.fl., 1975). Andra vanliga självrapporteringsåtgärder är slutförande av meningar (Exner, 1973; Wegner & Giuliano, 1980); i vilken utsträckning deltagarna väljer att komplettera meningar med ordet I eller med andra självrelaterade ord antas återspegla deras tendens till självfokusering. I enlighet med ovanstående diskussion ingick studier i metaanalysen om de rapporterade med hjälp av lämpliga mått på emotionella störningar och SFA och genomförde ett lämpligt test av sambandet mellan dessa åtgärder. Tre typer av studier ansågs lämpliga: a) experimentella konstruktioner som manipulerade SFA och mätte emotionella störningar med hjälp av självrapporterande åtgärder (t.ex. Woody, 1996), b) experimentella konstruktioner som manipulerade humör och mätte SFA med hjälp av självrapporterande åtgärder (t.ex. Salovey, 1992) och c) korrelationsdesigner som mätte SFA och emotionella störningar samtidigt när båda mättes med självrapporterande åtgärder (t.ex. Anderson, Bohon, & Berrigan, 1996). Metod Vi genomförde en datoriserad sökning med nyckelordstermer. Dessa termer grupperades i två uppsättningar och kombinerades i en enda sökning som inkluderade 643 SELF-FOCUNDED ATTENTION OCH NEGATIVA AFFECT minst en term från var och en av de två grupperna. Den första gruppen inkluderade följande termer (med hjälp av wildkort, såsom fokus* för fokus, fokusering, fokuserad, etc.): självfokus, självmedveten, självreferent, självmedveten, upptagen, irriterande, självreglerande och självdirekt. Den andra gruppen inkluderade följande termer: ångest, depression, humör, påverkan, emotionell anpassning, välbefinnande, fobi, dysfori, panik och emotionella störningar. Skärningspunkten mellan de två grupperna infördes i följande databaser från början av varje databas till slutet av 1998: PsycINFO, Educational Resources Information Center, MEDLINE, och Dissertation Abstracts International. Social Science Citation Index söktes också efter referenser med hänvisning till följande seminala artiklar: Ingram (1990b ), Fenigstein et al. (1975)............................................................................................ Dessutom granskades referenslistor över de erhållna artiklarna samt ett stort antal granskningsartiklar (t.ex. Ingram, 1990b; Wood & Dodgson, 1996). Relevanta böcker (t.ex. Filipp et al., 1993; Schwarzer & Wicklund, 1991) och kapitel granskades också men innehöll inga uppgifter som inte redan hade rapporterats i enskilda forskningsrapporter. Slutligen fick vi opublicerade data från olika forskare inom området via sociala och kliniska psykologiska e-postnätverk. Studier inkluderades i metaanalysen om (a) de inkluderade antingen en manipulering av humörtillstånd eller åtminstone en effektmått-som är, ett mått på humör, depression eller ångest; (b) de inkluderade antingen en manipulering av uppmärksamhetsfokus eller ett mått på SFA; eller (c) de rapporterade korrelationer mellan påverkan och uppmärksamhetsmåttet fokus eller ett mått på gruppskillnader (såsom t eller F) i humör, emotionella störningar mellan grupper som skiljer sig i självfokus, eller gruppskillnader i självfokus i grupper som skiljer sig åt i humör eller påverkan. Studier uteslöts från denna metaanalys om mätningen av SFA var konfunderad med mätningen av NA. Det vanligaste exemplet på studier som uteslutits av detta skäl är användningen av en total poäng på SCS, som inkluderar en social ångest subskala utöver privat och offentlig självmedvetet subskala. Studier uteslöts också om de endast rapporterade att resultaten var eller inte var signifikanta men inte tillhandahöll de statistiska uppgifter som krävs för beräkning av effektstorlek. Slutligen uteslöts studier som endast rapporterade resultat av regressionsanalyser från denna metaanalys, eftersom dessa analyser inte kan användas för beräkning av effektstorlekar (Hunter & Schmidt, 1990). Ett standardiserat kodningsblad färdigställdes för varje studie. Följande allmänna uppgifter kodades: a) publiceringsdatum, b) publiceringsformulär (tidskriftartikel, kapitel, avhandling eller opublicerad rapport), c) huruvida studien härrörde från en större studie för vilken mer än ett delprov användes i metaanalysen, d) åldersgrupp av deltagare (barn, ungdomar eller vuxna), e) populationstyp (icke-klinisk, subklinisk, klinisk) och f) procentandel kvinnliga deltagare. Vi kodade flera egenskaper hos SFA för varje studie: a) typ (privat, offentlig, båda), b) objektiv (oavsett om det var ruminativ), c) valence (positiv, negativ, neutral), och d) om SFA manipulerades, mätts, eller båda. Självfokus klassificerades som privat när individens uppmärksamhet vändes till personliga aspekter av jaget och som offentlig när det vändes till självaspekter som var relevanta för andra. Självfokus definierades som ruminativt när individers uppmärksamhet riktades mot deras sinnesstämningar och orsakerna till och implikationerna av deras sinnesstämningar. Flera egenskaper hos NA kodades för varje studie: a) typ (humör, depression eller ångest); b) om humör, om det manipulerades eller mättes; c) om depression eller ångest, oavsett om en självrapport mäter eller en klinisk diagnos från en version av Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders (DSM; t.ex., 4: e ed. [DSM-IV], American Psychiatric Association, 1994) användes; d) om ångest, den typ av ångestsymtom som studeras (generaliserad, social, specifik fobi, panik, testångest, eller andra); och e) relevant situationssammanhang under eller strax före mätning av självfokus och / eller NA (dvs. erfarenhet av positiva eller negativa händelser såsom framgång och misslyckande). Information om tillförlitligheten hos NA:s och SFA:s åtgärder har också kodats. För varje studie noterade vi om tillförlitliga uppskattningar rapporterades, kunde erhållas från normer för åtgärderna, eller inte fanns tillgängliga. Dessutom kodade vi om möjligt tillförlitlighetsberäkningar och typ av tillförlitlighetsberäkning (t.ex. alfa, kappa, testtest). Slutligen kodade vi varje studie för den riktning av orsakssamband som den tillät. Studierna kodades som relevanta för hypotesen att SFA leder till NA om de inkluderade en kontrollerad manipulation av SFA och uppmätt NA postmanipulering. Studierna kodades som relevanta för hypotesen att NA leder till SFA om de inkluderade en kontrollerad manipulation av NA och uppmätt SFA postmanipulering. I annat fall kodades studierna för att de inte gav tillräcklig information för att man skulle kunna dra någon slutsats om orsakssambandet. Båda författarna kodade alla studier, och vi beräknade Kappas för att avgöra in terrater tillförlitlighet. Kappakoefficienterna varierade från.80 till.99 med ett medelvärde på.92 och en median på.94. Alla diskrepanser diskuterades tills en fullständig överenskommelse nåddes. Effektstorleksindexet vi använde i denna metaanalys var d, skillnaden mellan medlen i de två grupperna (antingen två grupper av självfokus eller två grupper av NA) dividerat med den poolade standardavvikelsen (se Hedges & Olkin, 1985). Denna effektstorlek vägdes av det ömsesidiga av dess varians för att ge mer vikt till studier med mer tillförlitliga uppskattningar. Ett positivt tecken på effektstorleken tyder på att högre nivåer av SFA var förknippade med högre nivåer av NA. Flera studier presenterade data om förhållandet mellan SFA och NA separat för subgrupper inom det totala urvalet (t.ex. män jämfört med kvinnor). I dessa studier behandlades varje delprov som en separat studie. Dessutom behandlades studier som omfattade mer än ett situationssammanhang (t.ex. både misslyckanden och framgångsförhållanden) som separata rapporter, så att varje typ av situationssammanhang fungerade som en separat studie. Även om den resulterande partitionen av några av studierna gav upphov till ett visst icke-oberoende mellan studierna, var denna partition nödvändig för att testa hypoteserna i denna metaanalys. Dessutom berodde icke-oberoendet aldrig på överlappningar mellan deltagarna. Vi beräknade effektstorlekar med hjälp av ett datorprogram (DSTAT Version 1.10, B. T.. Dessa beräkningar baserades på rapporter om medelvärden och standardavvikelser, r-värden, t-test och F-förhållande. Resultat Eftersom vi undersökte flera oberoende variabler (d.v.s. olika typer av självfokus) och flera beroende variabler (d.v.s. olika typer av NA), gav många studier mer än en relevant effektstorlek. Totalt beräknades 408 effektstorlekar från alla tillgängliga studier. Men, som påpekats av H. Cooper och Hedges (1994), med hjälp av mer än en effekt storlek per prov bryter självständighet antaganden meta-analys. Således skapade vi en datauppsättning som inkluderade endast en effektstorlek per prov. När mer än en effektstorlek fanns tillgänglig kombinerades effektstorlekarna med hjälp av en av följande två metoder. Om interkorrelationerna mellan de olika oberoende eller beroende variabler som ska aggregeras var tillgängliga, beräknade vi en kombinerad effekt storlek 644 MOR OCH WINQUIST med hjälp av statistiska förfaranden som beskrivs av Gleser och Olkin (1994). Om dessa interkorrelationer inte var tillgängliga, beräknade vi den genomsnittliga effektstorleken för provet. Som korrelationsstudier undersökte prediktorer av variansen i självfokus och NA åtgärder, medan experimentella studier undersökte styrkan i en manipulation, vi genomförde separata analyser för de två typerna av design. Således omfattade den totala datamängden totalt 226 oberoende effektstorlekar (N 30,763). Datauppsättningen för korrelationsstudier omfattade totalt 149 effektstorlekar (N. 28.095). Majoriteten av de effektstorlekar som erhölls från experimentella konstruktioner undersökte manipulationer med självfokus, medan endast fem studier undersökte stämningsmanipulationer (N 224). Vi undersökte studier som manipulerade humöret separat. Således har de experimentella studierna data som inkluderade 72 effektstorlekar där självfokus manipulerades (N  på 2,444). I beskrivningen av provets egenskaper beskriver vi det totala provets egenskaper och beskriver därefter egenskaperna hos vart och ett av delproven. Egenskaperna hos de inkluderade studierna presenteras i tabell 1. De flesta av de studier som ingick i denna översyn var relativt färska och bestod av publicerade data. Oftast var provet av en icke-klinisk population. I urvalen ingick vanligtvis fler kvinnliga deltagare än manliga deltagare. De flesta studierna använde en korrelationsdesign där SFA och NA mättes med självrapporterande skalor. Det vanligaste måttet på självfokus som användes var SCS. Tillfälliga negativa humör bedömdes vanligen med hjälp av en mängd olika humör adjektiv Likert skalor. Beck Depression Inventory (BDI; Beck, 1967) var modal depression åtgärd, och Social Ångest subscale av SCS var modal ångest åtgärd. De vanligaste manipulationsförfarandena med självfokus var bland annat att instruera deltagarna att fokusera på sig själva och placera en spegel framför deltagarna. Sammanfattningen av de effektstorlekar på studienivå som presenteras i tabell 2 gör det möjligt att undersöka om förhöjt SFA på det hela taget är förknippat med högre nivåer av NA. Den vägda genomsnittliga effektstorleken var i genomsnitt i de 149 korrelationsstudier som gav effektstorlekar på studienivå 0,51 och den vägda genomsnittliga effektstorleken i genomsnitt i de 72 experimentella studierna som gav effektstorlekar på studienivå var 0,44. Den viktade genomsnittliga effektstorleken för studier som manipulerade NA var 0,55. Alla tre genomsnittliga effektstorlekar skilde sig avsevärt från noll. Högre självfokus är därför förknippat med högre nivåer av NA. Dessa effektstorlekar representerar en medelstor effektstorlek enligt Cohens (1988) effektstorleksklassificering. Cohen anser att en genomsnittlig effektstorlek av denna storlek är tillräckligt stor för att vara synlig för blotta ögat. Den genomsnittliga effektstorleken för korrelationsstudierna motsvarar en korrelation på.25 och den för de experimentella studierna motsvarar en korrelation på.20. Den genomsnittliga effektstorleken för studier som manipulerats NA motsvarar en korrelation på.26. Dessa resultat tyder på att SFA totalt står för cirka 4 - 6% av variansen i NA. Andelen jämförelser på studienivå som stöder ett positivt samband mellan självfokus och NA (140 av 149 för korrelationsstudierna och 56 av de 72 experimentella studierna, respektive.93 respektive.77 av studierna), skilde sig signifikant från de 0,50 förväntade enligt nullhypotesen (p.001, genom teckentest). För att ta itu med farhågor om publiceringsfördomar, där resultaten av metaanalysen kan vara partiska på grund av tendensen att i första hand rapportera och publicera statistiskt signifikanta resultat, beräknade vi en felsäker N (Orwin, 1983). Detta förfarande innebär en uppskattning av det antal orapporterade opublicerade studier som krävs för att motverka den betydande effekt som konstaterats. Resultaten från den felsäkra N-analysen tyder på att för att minska den erhållna genomsnittliga effektstorleken på 0,51 i de 149 korrelationsstudierna till en genomsnittlig effektstorlek på 0,3, skulle det ha behövts vara 268 effektstorlekar på noll. För att minska den erhållna medeleffektstorleken på 0,41 i de 72 experimentella studierna till en genomsnittlig effektstorlek på 0,3, skulle det ha varit tvunget att vara 107 effektstorlekar på noll. I båda studieutformningarna är antalet studier som skulle ha varit tvungna att rapportera nollresultat för att minska den genomsnittliga effektstorleken från den erhållna effektstorleken till 0,3 medeleffektstorlek större än antalet studier som ingår i denna metaanalys. För denna metaanalys var vi tvungna att utesluta 28 studier för vilka vi inte kunde beräkna en effektstorlek. Av dessa studier rapporterade 17 signifikanta resultat, medan 11 icke signifikanta resultat rapporterades. Även om effektstorlekarna på studienivå inte var skeva, var de inte heller homogena (se tabell 2). Homogenicitet uppnåddes inte förrän 52 (korrelativa) och 17 (experimentella) effektstorlekar (34,9 % respektive 23,6 % av effekterna) avlägsnades. Att avlägsna dessa avvikelser ändrade inte signifikant den totala medeleffektstorleken, som var 0,49 för korrelationsstudierna och 0,53 för de experimentella studierna, fortfarande signifikant annorlunda än noll. På grundval av dessa resultat och vår teoretiska
Mor och Al. REF: s metaanalys visade att självfokus är förknippat med depression, ångest och negativt humör.
Self-focused attention and negative affect: A meta-analysis
{'venue': 'Psychological bulletin', 'journal': 'Psychological bulletin', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}