Den moderna stadsformen har uppfattats som en källa till miljöproblem (Alberti et al. 2003; Beatley och Manning 1997; US Environmental Protection Agency [EPA] 2001; Haughton 1999, 69; Hildebrand 1999b, 16; Newman och Kenworthy 1989). EPA (2001) drar slutsatsen i Our Built and Natural Environments att stadsformen direkt påverkar livsmiljöer, ekosystem, hotade arter och vattenkvalitet genom markkonsumtion, fragmentering av livsmiljöer och utbyte av naturligt skydd med ogenomträngliga ytor. Dessutom påverkar stadsformen resebeteendet, vilket i sin tur påverkar luftkvaliteten; för tidig förlust av jordbruksmark, våtmarker och öppna ytor; markföroreningar och föroreningar; globalt klimat; och buller (Cervero 1998, 43-48). Dessutom tyder växande bevis från hela världen på att växthusgasutsläppen ackumuleras i alarmerande takt på grund av vår överdrivna användning av fossila bränslen, särskilt i rika länder. Framtidsutsikterna är verkligen dystra, om vi inte agerar kollektivt för att förändra vår energiberoende livsstil. Brådskande förändringar behövs inte bara i vårt beteende utan också i utformningen av den byggda formen. Framväxten av "hållbar utveckling" som ett populärt begrepp (se Jabareen 2004) har återupplivat diskussionen om städernas form. Utan tvivel har det motiverat och provocerat forskare och praktiker inom olika discipliner att söka former för mänskliga bosättningar som kommer att uppfylla kraven på hållbarhet och göra det möjligt för byggda miljöer att fungera på ett mer konstruktivt sätt än för närvarande. Begreppet hållbar utveckling har gett en viktig stimulans till frågan om hur vissa stadsformer kan bidra till lägre energiförbrukning och lägre föroreningsnivåer (U.K. Department of the Environment [DoE] 1996; Breheny 1992a, 138). Denna utmaning har fått forskare, planerare, lokala och internationella icke-statliga organisationer, civila samhällen och regeringar att föreslå nya ramar för ny utformning och omstrukturering av städer för att uppnå hållbarhet. Dessa strategier har tagits upp på olika rumsliga nivåer: 1) regional nivå och storstadsnivå, såsom bioregional strategi (se Forman 1997; Wheeler 2000); 2) stadsnivå (t.ex. Girardet 1999; Nijkamp och Perrels 1994; Gibbs, Longhurst och Braithwaite 1998; Roseland 1997; Engwicht 1992; OECD 1995; Jenks, Burton och Williams 1996); (3) I denna artikel identifieras hållbara urbana former och deras utformningskoncept. Dessutom tar man upp frågan om huruvida vissa stadsformer bidrar mer än andra till hållbarheten. En tematisk analys har använts för att samarbeta med den stora mängden litteratur om hållbar utveckling och miljöplanering. Analysen identifierar sju designkoncept relaterade till hållbara urbana former: kompaktitet, hållbara transporter, densitet, blandad markanvändning, mångfald, passiv soldesign och miljöanpassning. Dessutom identifieras fyra typer av hållbara stadsformer: den nytraditionella utvecklingen, den urbana inneslutningen, den kompakta staden och den ekologiska staden. Slutligen föreslår denna artikel en Matrix of Sustainable Urban Form för att hjälpa planerare att bedöma olika urbana formers bidrag till hållbarhet.
Jabareen REF identifierade hållbara stadsformer och deras designkoncept och utrustning.
Sustainable Urban Forms: Their Typologies, Models, and Concepts
{'venue': None, 'journal': 'Journal of Planning Education and Research', 'mag_field_of_study': ['Sociology']}