Känslornas viktiga roll i utvecklingen och anpassningen tyder på att det måste finnas mer än en mekanism för att generera dem. Men en stor del av den nuvarande känsloteorin fokuserar på kognitiva processer (uppskattning, tillskrivning och konstruering) som det enda eller primära sättet att framkalla känslor. Som ett alternativ till denna position beskriver den nuvarande modellen 4 typer av känsloaktiverande system, varav 3 omfattar icke-kognitiv informationsbehandling. Ur ett evolutionärt utvecklingsperspektiv kan systemen betraktas som ett löst organiserat hierarkiskt arrangemang, med neurala system, det enklaste och snabbaste, vid basen och kognitiva system, det mest komplexa och mångsidiga, på toppen. De känsloaktiverande systemen fungerar under ett antal begränsningar, inklusive genetiskt påverkade individuella skillnader. Den hierarkiska organisationen av systemen för att generera känslor ger en adaptiv fördel. Rafes vänner beskriver honom alltid som en lycklig person. Han gillar att spela tennis och finner stor glädje i att titta på de bästa proffsen spela spelet. Efter att ha sett sin favorit spelare vinna i semifinalen av en Grand Prix tennis turnering, Rafe nöjda stod i kö under en varm augusti sol väntar på att få en cool drink. Allteftersom hans ödesdigra seger avtog, blev hettan och fuktigheten mer och mer förtryckande. Plötsligt kände Rafe en genomträngande smärta från ett slag till hans nedre rygg. Rafe vände sig snabbt med ett argt uttryck och knöt knytnäve. Rafe såg att han hade blivit träffad av Rebecca, en person med hemiplegi, vars rullstol hade gått ur kontroll och fått henne att krascha in i Rafe och spilla sin drink på hennes klänning. Rafe förstod att orsaken till hans smärta var en okontrollerbar händelse som hade generat Rebecca omedelbart förändrade hans ilska till sorg och sympati. Även om han fortfarande led, dök hans lyckliga natur upp, och han började hjälpa Rebecca att återhämta sig från olyckan. Enligt den nuvarande modellen är Rafes normalt lyckliga disposition en funktion av ett genetiskt influerat nervsystem som mer eller mindre kontinuerligt verkar för att generera sitt karakteristiska emotionella tillstånd. Bakgrunden neural aktivitet ansvarig för Rafe egenskap emotionella (dvs., glad stämning), förändringar i hans känslosystem som var på grund av neurokemisk aktivitet som anstiftades av den omgivande temperaturen, de affektiva / smärta processer som ledde till ilska, och förstärkningen av hans ilska genom sensorimotoriska / tryckande åtgärder krävde ingen kognitiv medling. Alla dessa känsloaktiverande och regulatoriska system kan fungera hos mycket unga spädbarn, förmodligen innan de Detta arbete fick stöd av National Science Foundation Grant BND8706146. Jag är tacksam mot Brian Ackerman, Steven Grant, Paul Harris, Helene Intraub, John McLaughlin, Ira Roseman och Thomas Scott för deras hjälpsamma kommentarer om ett utkast till denna artikel. Korrespondens angående denna artikel bör ställas till Carroll E. Izard, Institutionen för psykologi, 220 Wolf Hall, University of Delaware, Newark, Delaware 19716. kan delta i kognition baserad på representationsprocesser och minne (Harris, 1983b ). Rafes uppfattning av den visuella scenen involverade de känsloaktiverande processerna i hans kognitiva system, vilket resulterade i bedömningar, orsakssamband, bedömningar och lämpliga känsloreaktioner. I det nuvarande scenariot fick hans uppfattning om den visuella scenen honom att tillskriva orsaken till hans smärta till en okontrollerbar händelse som faktiskt hade generat och skadat orsaksmedlet, Rebecca. Dessa värderings- och tillskrivningsprocesser förändrade hans ilska till sorg och sympati. De kognitiva systemen för känsloaktivering stod för den tredje känslan som Rafe upplevde. Hans karakteristiskt glada humör och den smärtaktiverade ilskan var produkter av icke-kognitiva känsloaktiverande system, som tillsammans med kognition kan generera känsloreaktioner för alla oförutsedda händelser. Den nya idén om alternativa vägar till känsloaktivering har varit i skuggan av en växande uppsättning teorier som främst fokuserar på kognitiva processer. Men känslor är så grundläggande för människans utveckling och anpassning (Darwin, 1872 (Darwin, / 1965 Hamburg, 1963; Izard, 1989; Nesse, 1990; Plutchik, 1980; Zajonc, 1980) att det verkar uppenbart att evolutionen och hjärnans förkärlek för redundans (Mayr, 1988; Valenstein, 1973) skulle ha garanterat existensen av flera processer för att generera dem. Detta övertygande begrepp har ännu inte motiverat en omfattande teori som försöker specificera de olika känsloaktiverande processerna. Detta är sant trots att det finns ett antal teoretiker som erkänner olika typer av känsloaktiva och en växande mängd relevanta data (för recensioner, se Izard, 1990; Zajonc, Murphy, & Inglehart, 1989). Den allt bredare acceptansen av känslor som motivationsprocesser som påverkar kognition och handling (Anderson, 1989; Harris, 1989; Lasarus, Kanner, & Folkman, 1980; G. A. Miller & Johnson-Laird, 1976; Neisser, 1976) understryker behovet av en teoretisk ram för att förstå deras aktivering. En annan orsak till en omfattande modell av känsloaktivitet är behovet av att få ett visst perspektiv på vikten av kognition för att skapa känslor. Det finns ett växande intresse för forskning om känslor-kognition relationer, men det verkar inte möjligt att analysera eller förutsäga sådana relationer tills det finns en ram för att undersöka de relativa bidragen av kognitiva och icke-kognitiva framkallare av känslor. Om, å ena sidan, kognition alltid var orsaken såväl som en beståndsdel av känslor (Lazarus, 1991; Ortony, Clore, & Collins, 1988), skulle det finnas vissa restriktioner på de sätt som kognition och känslor skulle kunna relatera. Känslor kunde inte betraktas som kvalitativt skilda oberoende variabler (Izard, 1965; Zajonc, 1980). Å andra sidan, om känslor kan denderas som något annat än ett kognitionsberoende fenomen och om kognition bara är en av flera typer av känsloaktiverande processer, då kan det finnas ett större spektrum av relationer mellan känslor och kognition. Till exempel, icke kognitivt aktiverade känslor kan generera och interagera med kognition. En framträdande känsloteoretiker (Lazarus, 1991) har fortsatt att hävda att "kognitiv medling är ett nödvändigt villkor för känslor" (s. 356). Han hävdade att även droginducerade känslor och känslor som bearbetas helt genom subkortikala strukturer och vägar förmedlas av kognition. Ja, Lasarus menade att diskussionen om icke-kognitiva aktivare av känslor "håller oss från att ställa de rätta frågorna, vilka har att göra med de typer av kognitiva aktiviteter som är kausalt involverade i känsloprocessen" (s. 357). För att upprätthålla denna ståndpunkt ansåg Lasarus (1984) att det enklaste perceptuella fenomenet, ingångar utan fullfjädrade denotationer, kan utgöra kognitiv bedömning som skapar mening, värderande omdöme och känslor. En annan kognitiv teori om känslor tar en ståndpunkt som liknar Lasarus (1984 Lasarus (,1991. Den formulerar kausalprocessen lite annorlunda, vidhåller att känslor är en funktion av personens konstrual av framträdande drag i sammanhanget (Ortony et al., 1988). Författarna till denna teori ansåg att av fyra typer av data som rör känslor, endast språk och självrapportering ska beaktas i skapandet av känsloupplevelser. De "i stor utsträckning ignorerar beteendemässiga och fysiologiska bevis" på grund av att de är "konsekvenser eller samtidiga känslor" (s. 14). En liknande ståndpunkt är att "känslor härrör från betydelser och betydelser, i stor utsträckning, från infererade konsekvenser eller orsaker" (Frijda, 1986, s. 310; se även Frijda, 1988). Även om Frijda (1986) och andra kognitivt orienterade känsloteoretiker har erkänt att hjärnstimulering kan framkalla känslor, spelar varken denna eller någon annan icke-kognitiv variabel en betydande roll i deras behandling av känsloaktivering. Frijda diskuterade till exempel "neurofysiologiska mekanismer som är involverade i emotionella fenomen" som "villkor" för känslor (s. 379) snarare än som ett neuralt system som är kapabelt att självständigt aktivera känslor. Dessa starka åsikter om kognitionens presumtiva roll i känsloaktiveringen väcker två kritiska frågor. För det första, kan kognition definieras av vissa begreppsmässiga gränser så att den kan förstås som något mer specifikt för mental representation och minne än det mycket breda begreppet informationsbearbetning? För det andra, om kognition uppfattas som en föregångare till känslor, vad driver då kognition? Tvärtemot Lasarus (1984 Lasarus' s (, 1991 ståndpunkt, vissa teoretiker har hävdat att det inte är heuristiskt att definiera kognition så brett att inkludera all information bearbetning (Hoffman, 1985; Izard, 1989 Izard,, 1992 Zajonc, 1984). Flera typer av informationsbehandling pågår i alla organismer hela tiden. Det är helt visst inte till någon hjälp att föreställa sig informationsbehandling i DNA - molekyler som kognition. Även om alla fall av känslor aktivering innebär informationsbehandling, i vissa fall, enligt den nuvarande modellen, informationsbehandling som genererar känslor är icke-kognitiv. En utmaning för kognitiva forskare är att dra några arbetsgränser runt området för kognition. Utan sådana gränser och utan tydlig specificering av mekanismen för kognitiv medling, kommer argument om kognition som den nödvändiga orsaken till känslor att vara utan stark grund. Hoffman (1985) har försökt lösa frågan om behovet av kognition vid känsloaktivering genom att avgränsa flera olika former av informationsbehandling som medlare påverkar upphetsningen. Han diskuterade dessa metoder i den ordning som de framträder i utvecklingen. Det första sättet att komma fram, direkt svar på de fysiska egenskaperna hos en stimulans, kanske inte är en funktion av kognition om några begränsningar sätts på den termen. Detta första sätt att aktivera känslor, enligt Hoffman, kräver endast "registrering av stimulanshändelsen och ett minimum av perceptuell organisation" (s. 246). Även om endast ett fåtal teoretiker intar den extrema ståndpunkten att kognition är en nödvändig föregångare till alla känsloupplevelser, handlar de flesta teorier om känsloaktivering och de flesta av den relaterade empiriska forskningen endast om kognitiva begrepp. Av den befintliga litteraturen kan de som studerar känslor få intrycket att en förståelse av kognitiva operationer såsom bedömning och tillskrivande processer ger dem tillräcklig kunskap om orsakerna till känslor. Det finns flera teorier som ger en bra beskrivning av dessa processer (t.ex., Frijda, 1986; Scherer, 1988; Smith & Ellsworth, 1985). Vissa av dessa teorier ger möjlighet till andra vägar till känslor, men de inspirerar bara studier av kognitiva orsaker och ger därmed intrycket att kognition står för praktiskt taget alla känslor av mänsklig erfarenhet eller åtminstone de viktigaste. Weiners (1985) social-kognitiva (attribution) teori om känslor är ett undantag från den föregående karakteriseringen av kognitiva teorier om känslor. Hans teori förklarar uppkomsten av känslor som en funktion av kausala beskrivningar, men den erkänner att vissa känslor (t.ex. spänning, glädje och avsky) inte nödvändigtvis, eller ens i första hand, medieras av uppfattningar om kausalitet. Den kanske viktigaste frågan här är inte om kognition är den exklusiva bestämningen av känslor utan om det finns livskraftiga alternativa hypoteser för känsloaktivering och om icke-kognitiva aktivatorer står för en betydande del av de känslor som upplevs i det dagliga livet. Jag ska hävda att det finns många specifika aktivare av känslor och att de faller i fyra breda klasser: neurala (icke-kognitiva utvärderingsprocesser), sensorimotoriska, motivationella och kognitiva. Grupperna av aktivatorer utgör fyra separata men i hög grad interac-70 CARROLL E. IZARD-system. Kognitiva operationer utgör således en av de fyra klasserna av känsloaktiverande processer, men huruvida kognition svarar för fler känslor än någon annan klass av aktivatorer, eller mer än alla andra klasser tillsammans, är en empirisk fråga. Jag ska diskutera eventuella begränsningar av kognition som den främsta orsaken till känslor. Denna diskussion kommer att omfatta ett övervägande av individuella skillnader som kan förväntas påverka bedömningsprocesser och känslosamhet genom icke-kognitiv informationsbehandling. Om behovet av ett begrepp om icke-kognitiv informationsbehandling För att diskutera kognition som ett känsloaktiverande system och för att studera känslor-kognition relationer, föreslår jag några arbets gränser eller distinktioner bland olika varianter av icke-kognitiva och kognitiva informationsprocesser. Vissa sådana distinktioner är nödvändiga för att överväga möjligheten att känslor genereras av verkligt olika processer. Visst är en del av skillnaden mellan kognitiva och biosociala teorier i frågan om känsloaktivering en funktion av deras olika uppfattningar om kognition och deras olika uppfattningar om det heuristiska värdet av att begreppsmässigt separera känslor och kognition, informationsbearbetning och kognition samt icke-kognitiva och kognitiva informationsprocesser. Problemet med definition eller gränsinställning försvåras av att det finns några till synes alltför omfattande definitioner av kognition (se debatten Lasarus-Zajonc, 1984; Zajonc, 1984). Dessutom finns det många olika typer av kognition: automatisk i kontrast till avsiktlig; medveten i kontrast till medvetslös, förmedveten och undermedveten (Kihlstrom, 1987; Kihlstrom & Hoyt, 1990); kognition på olika medvetandenivåer (Bower, 1990); och kognition i förtryck och dissociation (se Singer, 1990). Med utgångspunkt i tidigare arbeten på subliminal perception och skillnaderna mellan olika former av episodiskt minne har Kihlstrom (1990) argumenterat för implicit kognition (implicit uppfattning, implicit inlärning och implicit minne) som kan leda till "implicit känsla". Det finns imponerande bevis och argument för alla de föregående typerna av kognitiva processer, och tillsammans utgör de en mycket bred uppfattning om kognition. Även med kognition definierad till att omfatta alla ovan nämnda typer av mentala aktiviteter, är det emellertid missvisande att jämställa det med informationsbehandling. Studiet av informationsbearbetning i generna avDmsophila melanogasterhar gjort stora insatser för att förstå det mänskliga genomet, men det har inte upplyst oss om det mänskliga mentala livet. Det verkar inte bara lämpligt att utesluta avkodning av information i aminosyror, enzymer och gener från kognition av kognitiv psykologi, kan det också vara lämpligt att utesluta det som styr reflexiva, instinktiva, och biologiskt förberedda eller genetiskt sinnade beteende. En central tes i denna artikel är således att kognition, definierad som beroende av någon form av lärande eller erfarenhetsbaserat minne, inte omfattar alla former av informationsbehandling som leder till känslor. Tydligt, informationsbehandling består av flera typer eller nivåer av data avkodning och syntes, allt från det som leder till färgen på ett öga till det som producerar en Mona Lisa eller en relativitetsteori. Alla dessa typer av informationsbehandling kan ligga längs en enda kontinuum. För att parafrasera Sinnott (1966), vem kan säga när informationsbehandlingen som är involverad i kycklingens embryologiska utveckling slutar och vad som medlar dess beteende och mentala liv börjar? När den börjar picka sig ut ur skalet? När den uppfattar hönan och inpräntandet, leder det till att man följer sitt uppförande? När den imiterar hennes repande rörelser i jakten på mat? När den flyr från skuggan av en hök? När dess beteende främst styrs av sensoriska data från miljön? Några av de föregående kyckling aktiviteter, inklusive rädsla beteende och flykt, guidas, delvis, av information kodad i generna och, delvis, genom sensorisk inmatning från miljön. Däri kan ligga en ledtråd till en gräns eller skillnad mellan icke-kognitiv och kognitiv information bearbetning. En möjlighet att markera gränsen är att identifiera beteenden som är instinktiva, som är instinktiva, eller som framkallas av särskilda miljöegenskaper (Schneirla, 1965), biologiskt förberedda eller genetiskt borttagna stimuli (Rozin & Fallen, 1987; Seligman, 1970), eller "naturliga ledtrådar" (Bowlby, 1973). Sådan information leder till ett antal känslor reaktioner hos djur, spädbarn och barn (Bowlby, 1973; Gray, 1971; Izard, Hembree, & Huebner, 1987; Stenberg & Campos, 1990). Spädbarn på 3 veckor ler mot ett mänskligt ansikte och visar ilska i smärta vid 8 veckor och ilska vid återhållsamhet vid 16 veckor. Under alla dessa förhållanden bearbetar spädbarn utan tvekan information som leder till känsloreaktion, men en sådan behandling utgör inte kognition enligt definitionen här. Spädbarnen upptäcker ett mönster av ljus, linjer, eller neurokemiska förändringar och upplever en känslaeliciterande mönster av stimulering (som förmodligen medieras subkortiskt), men dessa fenomen kräver inte kognitiv representation, minne, matchning, eller jämförelseprocesser. Spädbarn från 3 till 8 veckors ålder är förmodligen oförmögna till sådan skrivning (Harris, 1983b). Det godtyckliga i varje svar på Sinnotts (1966) fråga om var embryologisk tillväxt slutar och kognition och beteende börjar tyder på rimligheten i ett begrepp om en enda kontinuum av informationsbearbetning. Oavsett om de underliggande fenomenen är punkter på en kontinuum eller diskreta klasser, för att diskutera kognitiva kontra icke-kognitiva processer och betrakta kognition som en aktivator och korrel av känslor, föreslår jag fyra olika typer av informationsbehandling: cellulär, organismic, biopsichological, och kognitiv. Dessa kan uppfattas som segment på den stora kontinuum, men eftersom mitt mål här är att visa betydande skillnader mellan dem, jag kallar dem kategorier eller typer. De tre första kategorierna omfattar typer av icke-kognitiv informationsbehandling. Cellkategorin exemplifieras genom informationsbehandling i enzymer och gener. Sådan bearbetning har inget direkt samband med sensorisk input eller de kognitiva processer som är beroende av sense data. Den information som behandlades på cellnivå kodades genom naturligt urval i artutvecklingen. Cellell bearbetning FYRA SYSTEM FÖR FRÄMJANDE VERKSAMHET 71 påverkar inte direkt kognition och verkan. Mobil informationsbehandling spelar en viktig roll för att bestämma känslotrösklar och benägenhet att uppleva vissa känslor, och därmed är det en viktig faktor för en individs karakteristiska humör. Dessutom, som jag hävdar senare, sätter de individuella skillnaderna rotade i cellinformation bearbetning begränsningar på organismisk, biopsichological, och kognitiv information bearbetning. Organismisk informationsbearbetning som leder till känslor innefattar också biologisk information kodad i generna under evolutionens gång. I vissa fall behandlas biologisk information med liten eller ingen sensorisk information från exteroceptorer. Emellertid, organismic information processing ofta innebär sense data från interceptorer, och de primära källorna till sådan information är fysiologiska drive tillstånd. Exempel på känsloaktivering genom organismisk information bearbetning är smärta-aktiverad ilska (Berkowitz, 1990; och smak-elicited avsky (Steiner, 1979). Biopsykologisk informationsbehandling som aktiverar känslor innebär ett samspel mellan biologisk informationsbehandling och behandling av information som härleds genom lärande eller erfarenhet, det vill säga ett samspel mellan organismisk informationsbehandling och förvärvad kunskap (kognition). De processer som är involverade i samspelet mellan dessa två typer av information och den efterföljande effekten på känsloaktiveringen kan i stort sett vara jämförbara med de processer som är involverade i samspelet mellan implicit och explicit minne och den efterföljande effekten på medvetna processer (Kihlstrom, 1980; Kihlstrom & Hoyt, 1990). Kihlstrom visade att memorerade ord som gjorts icke-återkallabara (eller förvisades till implicit minne) genom posthypnotiskt förslag fortfarande var tillgängliga för användning som svar på ord som tidigare associerats med dem. På liknande sätt samverkar genetiskt kodad information som är relevant för evolutionärt signifikanta stimuli, även om den är otillgänglig för medvetandet, med information som härleds genom kognitiva processer för att bestämma den specifika känsloreaktionen. Även om biopsiologisk information bearbetning kräver kognitiv utvärdering av sensoriska indata från miljön, är den kritiska databasen biologisk information från evolution. (För en diskussion om genetiska begränsningar på "vad man kan lära sig, därav vad man kan ägna sig åt, och därifrån vad man kan uppfatta", se Shepard, 1984, s. 432). Denna kategori av informationsbehandling exemplifieras i biologiskt förberedd eller genetiskt spridd rädsla och avsky svar (Lanzetta & Orr, 1986; Mineka, Davidson, Cook, & Keir, 1984; Rozin & Fallen, 1987; Seligman, 1970). Bevis tyder på att det är den biologiska informationens avgörande bidrag till att förbereda eller evolutionärt påverka rädslans reaktioner som gör deras förvärv mer sannolikt och deras utplåning långsam och svår. Även om McNally (1987) hävdade att uppgifterna om förvärv och utrotning är ofullständiga, erkände han att fruktan för evolutionär betydelse är överrepresenterad i mänskliga fobier. Efter Bennett- Levy och Marteau (1984) drog han slutsatsen att människor kan vara biologiskt beredda att lära sig att frukta vissa perceptuella drag inbäddade i fobiska stimuli. Detta tyder på att känslor som aktiveras av sådana stimuli kan kräva endast funktionsdetektering. Även när mer komplex kognition är involverad i biopsichological information processing som leder till känslor, kognition kan inte vara den dominerande bestämningen av känslor svar. Den primära orsaken kan vara en genetiskt fastställd predisposition. Biopsykologisk informationsbehandling kan betraktas som en särskild undergrupp av kognition. Det kan innebära en mängd olika kognitiva processer. Kanske bör valet av kategorimärkning följa en bestämning av vilken typ av information som är dominerande när det gäller att bestämma en specifik känsloreaktion. I vilket fall som helst åberopar känsloaktivering genom interaktion mellan biologisk informationsbehandling och behandling av individuellt förvärvad information idén om ett informationshanteringskontinuum. Den kognitiva kategorin omfattar alla mentala processer som är beroende av förvärvade representationer, de representationer som härrör från lärande och erfarenhet av individen. Kognition, såsom den definieras i differentialkänslor teori (Izard & Malatesta, 1987) och i den nuvarande modellen av känsloaktivering, börjar vid den tidpunkten på informationsbearbetning continuum där lärande eller erfarenhet producerar mentala representationer och minne tillräckligt för att medla jämförelse processer och diskriminering. Det är när dessa, såväl som högre ordning mentala processer, är involverade i att bedöma stimulans information som kognition kan, men inte nödvändigtvis, spela en dominerande roll i känsloaktivering. Möjligen är den kognitiva kategorin (eller det kognitiva segmentet av informationsbehandlingskontinuum), enligt definitionen här, tillräckligt bred för att omfatta de typer eller nivåer av informationsbehandling av intresse för kognitiva psykologer, oavsett om det gäller enkel diskriminering eller komplex symbolmanipulation, automatisk eller avsiktlig, medveten eller medvetslös, förmedveten eller undermedveten, och oavsett om det gäller förtryck eller dissociation. Ett sådant utbud av olika typer av icke-kognitiv informationsbehandling har inte upptäckts (eller mycket eftersökt), men det är känt att det varierar från enkel till komplex. Något av omfattningen av dess komplexitet illustreras av Lorenz' (1965) beskrivning av de unga snabbas instinktiva beteende. Även om den är uppvuxen i en grotta som är för smal för att kunna sträcka ut vingarna och för ytlig för att få en skarp retinalbild, kan den snabba, på sin första flygning, bedöma avstånden genom den parallaktiska förskjutningen av objektens bilder; hantera luftmotstånd, strömmar och luftfickor; känna igen och fånga byten; och göra en exakt landning på en lämplig plats. Jag betonar att den föregående behandlingen av kognition är en särskild behandling. Dess primära funktion är att underlätta diskrimineringen av kognitiv och icke-kognitiv informationsbehandling och diskussionen om känslor-kognition relationer och kognition som ett känsloaktiverande system. Innan man presenterar en multisystem-multimodal modell för känsloaktivering måste man säga något om vad som aktiveras. Detta leder oss till en mycket besvärlig fråga, som definierar känslor, och den kommer inte att lösas till allas belåtenhet. Även om ett försök till en fullständig definition säkerligen skulle skapa kontroverser, är det möjligt att identifiera grundläggande känslor som det råder stor enighet om. Alla håller med om att känslor inbegriper speciella neurala processer. Flera neuroforskare har identifierat mekanismer, 72 CARROLL E. IZARD vägar, och neurotransmittorer för känslor i allmänhet eller för specifika känslor (t.ex., Aggleton & Mishkin, 1986; Kling, 1986; LeDoux, 1987; Panksepp, 1986; Rolls, 1986). De är inte helt överens, men de har en betydande gemensam grund. De är överens om att känslornas neurala substrat bäst beskrivs som kretsar eller nätverk av strukturer och inte som lokala hjärncentra. Två vägar för aktivering av rädsla visas i figur 1. Den viktiga punkten här är att vissa neurala substrat kan identifieras och att en känsla inte är så allmän en process som alla hjärnstrukturer och neurotransmittorer är lika involverade. Allteftersom forskningstekniken förbättras, bör det bli möjligt att indexera känslor i termer av allt mer specifika neurala system. Ett stort antal känsloforskare är överens om att känslor innefattar en uttrycksfull eller motorisk komponent eller åtminstone en efferent aktivitet i det centrala nervsystemet (t.ex., Ekman, 1984; Izard, 1991; Lang, 1984; Leventhal, 1984; Plutchik, 1980; Tomkins, 1962). Om en handlingsbenägenhet uppfattas som uttrycklig eller efferent process, skulle flera andra teoretiker kunna ingå i samförståndet på denna punkt (t.ex. Arnold, 1960; Bull, 1951; Cacioppo, Martzke, Petty, & Tassinary, 1988; Frijda, 1986; Lang, 1984). I vilket fall som helst är det tydligt att många känsloforskare är överens om att särskilda expressiva rörelser eller handlingstrender bidrar till att definiera känslor. Dessutom har några av dessa forskare utvecklat exakta och objektiva metoder, inklusive observationella (Ekman & Friesen, 1978; Izard, 1979) och psykofysiologiska tekniker (Cacioppo & Tassinary, 1990; Lang, 1979) Slutligen är alla forskare, från kliniska utredare till neuroforskare, överens om att känslorna registrerar sig i medvetandet. Ja, eftersom William James (1884) identifierade känslan av vissa kroppsliga förändringar som känslans kvintessens, använder många författare termerna känslor, känslor och känsloupplevelser på ett utbytbart sätt. Även om Jakob gjorde ett övertygande argument för att betrakta den erfarenhetsmässiga komponenten som känslans kvintessens, ignorerar användningen av termen känslor när man endast hänvisar till känsloupplevelse de andra beståndsdelarna och är därför oprecis och vilseledande. Det råder oenighet om den erfarenhetsmässiga delen av känslor, men de flesta definitioner omfattar en eller flera av följande: 1. Motivering 2. Handlingsberedskap 3. Åtgärdsbenägenhet 4. Perceptuell selektivitet 5. Förutsättningar för kognition och åtgärd 6. Känsla av tillstånd. Även om alla dessa termer kanske inte är lika tillämpliga på alla känsloupplevelser föreslår jag att alla är godtagbara sätt att identifiera aspekter av den tredje komponenten i känslor. Man skulle kunna hävda att den gemensamma nämnaren bland deskriptorerna för känsloupplevelser är ett icke-kognitivt motiverande tillstånd eller en process i medvetandet som normalt, efter språkinhämtning, kan nås och muntligen rapporteras, om än oprecist. Men när den kunskap som är förknippad med en känsloupplevelse har förträngts eller förvisats till en lägre nivå av medvetenhet, kan hämtning (tillgång eller märkning) kräva hjälp av lämpliga signaler (Bower, 1990). Ett möjligt undantag från den ovan nämnda regeln om rapporteringsbarhet är individen med en förträngande personlighetstyp, som uppenbarligen är kapabel att dissociera de medvetna aspekterna av känslor, särskilt de negativa känslorna i ångest, även när psykofysiologiska index visar att det finns känslor upphetsande (se Schwartz, 1990; Weinberger, 1990). Det finns två möjligheter här. Det kan inte finnas någon specifik känsloupplevelse därför att upphetsningen är odifferentierad, eller en känsloupplevelse är närvarande, men särskilda svar och procedurer är nödvändiga för att få en veridisk muntlig rapport. Även om det kan finnas undantag, verkar det rimligt att stanna kvar med föreställningen att känsloupplevelsen, eller den tredje delen av känslorna, kan identifieras som ett motiverande tillstånd eller en process i medvetandet som manifesterar sig som handlingsberedskap, handlingsbenägenhet, en fördomsfull uppfattning, signaler för perceptuella-kognitiva processer eller ett känslatillstånd. I detta sammanhang, motiverande tillstånd uppfattas som en egenskap inneboende i aktiviteten hos neurala substrat av känslor eller som en direkt produkt av neurala processer. I differential känslor teori (Izard, 1971 (Izard, 1977, den teori som ligger till grund för den nuvarande modellen av känsloaktivering, en känsla skiljer sig från en drive state. Som Tomkins (1962) har hävdat är drivkrafter, såsom hunger, törst, sex och behovet av att eliminera, cykliska till sin natur, och var och en är förknippad med och tillfredsställd med ett relativt begränsat utbud av stimuli. Tillfredsställelsen av ett drivtillstånd kräver aktivitet i perifera organ FYRA SYSTEM FÖR FRÄMJANDE VERKSAMHET 73 tillägnad, eller åtminstone associerad med, drivsystemet. Drivningar ger specifik information om tid och plats som något behöver göras och ger en relativt specifik uppsättning svar. I kontrast, en känsla har ingen temporal cykel, är inte beroende av perifera fysiologiska processer, kan associeras med en praktiskt taget obegränsad variation av fenomen, och kan motivera ett lika brett utbud av kognitioner och handlingar (Tomkins, 1962). I motsats till känslor, känslor som härrör från drive tillstånd påverkas av cyklisk input från viscerala organ inred av det autonoma nervsystemet (ANS). Tiden är en stabil källa till varians i intensiteten av drivtillstånd, medan ett antal variabler (t.ex. utvecklingsfas, arten av den framkallande stimulansen, omedvetna kognitiva processer, eller personlighetsförsvarsmekanismer såsom förtryck) kan, oberoende av tiden, bidra till variationer i intensiteten av känslor. Humör är i sak synonymt med känslor men kan användas för att hänvisa till känslor som uppehålls under en relativt lång tidsperiod (jfr. Mandler, 1984). I differentialkänslor teori, påverkan och motivation är utbytbara termer som hänvisar till alla motivationella fenomen-känslor, driver, och affektiv-kognitiva strukturer. I grund och botten handlar känslor om motivationspositiva och negativa känslor, beredvillighet eller tendens att klara sig, och signaler om kognition och handling. Kognition handlar om kunskapsinlärning, minne, symbolmanipulering, tänkande och språk. Perception, när det leder till representation och minne, är helt klart en del av kognition. Subkognitiv perception, eller perception som inte resulterar i minne (jfr. Zajonc, 1980), kan i första hand verka i känslosystemets tjänst. Ovanstående fungerande definitioner av känslor och kognition beskriver dem som skilda system. En viktig aspekt av distinktionen mellan dessa två områden var att erkänna det motiverande tillstånd som följer av neurokemisk aktivitet som den yttre gränsen för känsloprocessen, en gräns som skiljer de kvalitativt distinkta fenomenen känslor och kognition. Eftersom känsloupplevelsen har motivations- och köskapande funktioner och eftersom kognition ofta är nödvändig för att styra person-miljötransaktioner är samspelet mellan känslor och kognition vanligt. Emotion-cognition interaktioner förekommer i alla de många coping aktiviteter som kräver stimulans bedömning och omdöme före handling. Sådana interaktioner leder till affektiv-kognitiva strukturer, vars frekvens och natur begränsas endast av gemensamma kapaciteter i känslor och kognitiva system (Izard, 1977 (Izard,, 1992. Men trots den beredskap med vilken känslor och kognition interagerar, vissa känsla-eliciterande stimuli (t.ex., lukter) aldrig bildar starka länkar till kognition. Odors producerar en rad känslor svar hos djur, inklusive människor (Ehrlichman & Bastone, 1992; Moncrieff, 1966 ). Men Engen (1987) och andra har visat att lukter inte bearbetas och lagras i minnet på ett semantiskt sammanhållet sätt utan i princip i icke-verbala termer. "Det finns ingen ren minns lukt uppfattningar med hjälp av ett namn som parade associerade....Den huvudsakliga funktionen av luktsinnet, då, är inte att minnas lukter av kognitiva skäl, utan att svara på lukter faktiskt stött" (s. 503). Olfaction är således ett exempel på hur hjärnan, särskilt den primitiva lukthjärnan, kan bearbeta och lagra information i minnet på ett icke-verbalt, och kanske i vissa fall icke-kognitivt, sätt. Richardson och Zucco (1989) har föreslagit att minnet för lukter kan kodas i en rudimentär sensorisk form, såsom sensoriska spår, och kan bearbetas i ett system som är funktionellt oberoende av system av visuella bilder och verbala representationer. Det kan i huvudsak vara genom icke-kognitiva processer som lukt spelar en betydande roll för mor-infant fasthållande och modernärvaro av unga av ett antal arter (se Schneirla, 1965). Även om känslor och kognition är mycket interaktiva och har ömsesidiga orsakssamband, det finns heuristiska fördelar med att skilja mellan dem (Hilgard, 1980; Izard, 1965; Zajonc, 1980). En principfördel är en teoretisk ram som gör det möjligt att studera kognition som en distinkt självständig variabel i känsloaktivering och känsla som en självständig variabel i känslokognitionsrelationer. Som hävdats på annat håll, både evolutionära och utvecklingsöverväganden stöder uppfattningen att känslosystemet föregick det kognitiva systemet i evolution och överträffar det in ongeny (Izard, 1972; Izard & Malatesta, 1987; Zajonc, 1980). Det är mycket anpassningsbart för djur att kunna känna innan de tänker, som i det fall där smärta framkallar abstinens eller smärtinducerad ilska motiverar defensiva åtgärder. Det är lika anpassningsbart för preverbal spädbarn (så ung som 3 veckor) att le mot vårdgivare och börja etablera fasthållande band som kraftigt ökar chanserna för överlevnad. Vikten av tvärkulturella och utvecklingsdata indikerar att ett antal känslouttryck är medfödda och universella och framträder innan barnet kan kognition enligt definitionen här (Ekman, Sorenson, & Friesen, 1969; Izard, Huebner, Risser, McGinnes, & Dougherty, 1980; Izard & Malatesta, 1987). Man kan hävda att dessa uttryck inte nödvändigtvis är kopplade till känsloupplevelser, särskilt när känsloupplevelse definieras till att inkludera kognition (Lewis & Michalson, 1983), men med känsla erfarenhet som definieras i differential känslor teori är det också möjligt att göra ett argument för medfödda uttryckskänsla kongruens (Izard & Malatesta, 1987). Att det unga barnets leende åtföljs av positiv känsla föreslås av det dramatiskt annorlunda uttryck och beteende som följer smärta eller återhållsamhet och av det faktum att unga spädbarns ansiktsuttryck är morfologiskt samma som vuxnas (Izard et al., 1980). Multisystemmodellen för känsloaktivering visas i figur 2. De fyra typer av system som aktiverar känslor är neurala, sensorimotoriska, motivationella och kognitiva. Alla känsloaktiveringsprocesser involverar nödvändigtvis ett neuralt system, men neurala system kan aktivera känslor oberoende av de andra typerna av aktiverande system. I neurala system, generation av känslor kan förklaras i termer av aktiviteten hos vissa neurotransmittorer och hjärnstrukturer. Involveringen av specifika signalsubstanser är väl etablerad för de komplexa mönster av känslor som är inblandade i depression och ångest (Redmond, 1985; Whybrow, Akiskal, & McKinney, 1984). I sensorimotoriska system aktiveras känslor av efferent eller motoriska meddelanden, och processen kan inkludera olika återkoppling från muskelaktivitet, muskelspindlar, eller kutana receptorer. I motivationssystemen, som definieras här för att inkludera fysiologiska drifter och känslor, aktiverar de sensoriska processer som är involverade i ett drivtillstånd, såsom smärta, en känsla. På liknande sätt kan en känsla aktivera en annan känsla som den medfött är förbunden med eller förbunden med genom inlärning. I de kognitiva systemen leder processer som bedömning och tillskrivning till känslor. Orsaksbeskrivningar av känslor i termer av olika aktiverande system (t.ex. neurala och kognitiva) involverar inte bara olika nivåer av analys utan också olika mekanismer och processer. I alla system av känsloaktivering, dock, generering av känslor ligger ytterst i de särskilda substrat som är involverade i den neurala utvärderingen av den affektiva betydelsen av information. Sannolikheten för att en viss känsla kommer att aktiveras beror på stimuleringens mönster, individens tröskel för den känslan, och andra individuella skillnader som skapas av både genetiska och erfarenhetsmässiga faktorer. Jag hävdar att ur ett evolutionärt-biologiskt perspektiv kan de fyra typerna av känsloaktiverande system betraktas som ett löst organiserat hierarkiskt system av känsloaktiva. Det är inte ett stelt hierarkiskt arrangemang, förutom att bearbetning på den neurala (implet) nivån är primal och alltid nödvändigt, och känsloaktivering genom slutledning eller tillskrivning kräver alltid det kognitiva (högsta) systemet. Det är hierarkiskt i utvecklingsmässig bemärkelse, i det att neurala och sensorimotoriska system deltar i känsloaktivering innan vissa typer av motivation (t.ex. heterosexuell drift) och sådana motivationsprocesser före vissa typer av kognition (t.ex. högre ordning formella operationer och prepositionell resonemang). Det är också en hierarkisk fråga när det gäller komplexiteten i den information som kan behandlas på varje nivå. När det gäller förmågan att självständigt bearbeta alltmer komplex känsla-eliciterande information, hierarkin av aktiverande system är följande: neurala, sensorimotoriska, motivationella och kognitiva. Neurala processer är den enda typen av aktivator som är både en nödvändig och tillräcklig orsak till känslor. Även om sensorimotoriska och motiverande system kan fungera oberoende av kognition, interagerar de ofta med kognitiva processer för att aktivera känslor. I allmänhet, desto mer komplexa de känsla-eliciting villkor, desto mer sannolikt den högsta ordningen aktiveringssystem, kognition, kommer att kallas inspela. Modellen sätts i sitt sammanhang genom att beakta begränsningar eller faktorer som påverkar driften av de fyra känsloaktiverande systemen. Dessa inbegriper individuella skillnader, sociala faktorer och vissa stimulansegenskaper. Slutligen undersöks adaptiviteten hos hierarkiskt arrangerade system för att generera känslor som ett drag i modellen. Känsloreglering är inte ett särskilt fokus i denna artikel, men det bör noteras att alla fyra typer av känsloaktiverande system också fungerar som känsloreglerande system (jfr. Izard & Kobak, 1991)................................................................... Den omfattande litteraturen om biokemin av ångest och depression (se Thompson, 1988, för en översyn) vittnar om effektiviteten av neurala processer (endogena neurotransmittorer och exogena läkemedel) för att reglera känslor. En betydande kropp av bevis tyder på att känslor också regleras av sensorimotoriska processer (se Izard, 1990, för en översyn) och av kognitiva processer (t.ex., Beck, 1976). Även om neurala processer är en del av alla känsloaktiverande system, föreslår jag att det finns neurala system som kan aktivera känslor oberoende av kognition och, i vissa fall, oberoende av alla andra känsloaktiverande system. Strukturer och vägar som är involverade i subkortikala och kortikolimbiska system för känsloaktivering identifierades i figur 1. Aggleton och Mishkin (1986), Panksepp (1986), och andra har diskuterat versioner av dessa system, och LeDoux (1987) har visat att en subkortikal väg kan aktivera känslor oberoende av neokortex. Några breda kategorier av neuroaktiva ämnen som kan fungera på neurala system för att generera känslor är endogena hormoner och neurotransmittorer, exogena läkemedel, och direkt elektrisk eller kemisk stimulering av hjärnan. Det finns två typer av data som tyder på att neurala processer kan leda till känslor utan kognitiv medling. Den första kommer från psykofarmakologisk forskning om känslorelaterade neurotransmittorer och psykoaktiva läkemedel. Den andra kommer från forskning om effekterna av direkt stimulering av hjärnstrukturer som utgör nervsubstrat för känslor. Det råder stor enighet bland neuroforskare som studerar ångest och depression om att vissa hormoner och signalsubstanser är involverade i etiologin och förloppet av dessa kliniska fenomen (Gray, 1982; Meltzer, Arora, Baber, & Tricou, 1981; Redmond, 1985). Förmodligen skulle ingen av dem påstå att dessa kemiska ämnen är den enda orsaken till dessa psykologiska störningar, men de hävdar att biokemiska faktorer är betydande bestämningsfaktorer. Dessutom finns det betydande bevis för att biokemin vid depression har betydande genetiska bestämningsfaktorer (Hill, Wilson, Elston, & Winokur, 1988; Schlesser & Altshuler, 1983). Även om man inser att miljöstress och andra erfarenhetsmässiga faktorer bidrar till depressionens etiologi säger Lasaros (1991) att kognition är nödvändig för att förmedla genetiska och biokemiska influenser på depression verkar alltför inkluderande. Även om Lasarus och andra kan ha rätt i att lägga märke till att kognition i vissa fall förmedlar känsloreaktioner på psykoaktiva läkemedel, tyder bevisen på att så inte alltid är fallet. Kognitiv bedömning av läkemedelsinducerade förnimmelser kan mycket väl vara tillräcklig för att aktivera känslor, men en bedömning av förnimmelserna helt enkelt som negativa skulle inte redogöra för effekten av vissa läkemedel för att aktivera (eller lindra) depressionsrelaterade känslor och andra ångestrelaterade känslor. Möjligen, olika droger rekrytera olika bedömningar och därmed olika känslor, men för att bekräfta denna hypotes skulle det vara nödvändigt att visa att mönstret av förnimmelser som induceras av en depressogena läkemedel, till exempel, är logiskt relaterade till mönstret av bedömningar som framkallar sorg (Izard, 1972). Om man fann ett mönster av droginducerade förnimmelser som var kapabla att framkalla ett sorgemönster av bedömningar, skulle man då inte behöva överväga möjligheten att detta mönster av förnimmelser var känslan av sorg? Den kritiska punkten här är att bevisens vikt tyder på att naturligt förekommande eller experimentellt manipulerade förändringar i hjärnans nivåer av vissa biokemiska ämnen kan aktivera känslor eller förändra känsloupplevelser utan kognitiv medling. Frågan är inte om neurala processer alltid, eller till och med typiskt, är den enda medlaren av känslor. Ingen skulle förespråka denna extrema ståndpunkt. De bevis som granskas i nästa avsnitt visar att neurala processer verkligen påverkar känslor. Jag föreslår att hormoner och signalsubstanser påverkar känslor direkt och att känslorna i sin tur påverkar kognitiva processer. En hel del bevis har visat att minskade nivåer av noradrenalin eller serotonin är förknippade med depression (Meltzer et al, 1981; Schildkraut, 1973). Det är svårt att utesluta en roll för kognition när det gäller att åstadkomma dessa biokemiska förändringar, och i vissa fall kan stress och stressrelaterad kognition vara en viktig faktor. Det finns dock betydande bevis för att fysiologiska mekanismer-hormoner, kost, sömn - kopplade med en genetisk benägenhet, kan utlösa förändringar i hjärnan nivåer av dessa neurotransmittorer (Whybrow et al., 1984). En annan typ av relevant bevis kommer från de många studier som har visat förmågan av antidepressiva läkemedel att ameliarera depressiv stämning (för en översyn, se Thompson, 1988 ). Dessa bevis är långt ifrån definitiva. Vissa läkemedel fungerar bättre på vissa typer av patienter än på andra, och alla typer anses i allmänhet fungera bättre med samtidig psykoterapi. Ändå är det få som studerar den biokemiska depressionen som tvivlar på effekten av antidepressiva läkemedel för att förändra humöret. I allmänhet är relationerna mellan signalsubstanser och ångest nästan lika väl etablerade som de för signalsubstanser och depression. För ångest, som i fallet med depression, finns det fortfarande ofullständig enighet om exakt vad neurala system är inblandade, men det finns betydande bevis för effektiviteten av ett antal ångestdämpande läkemedel. Ett antal experter håller med om att noradrenergic systemet är centralt i ångest (Gray, 1982; Lader, 1974; Redmond, 1985), men vissa av dem erkänner att andra system kan bidra till ångest direkt, eller indirekt, genom att påverka noradrenergic systemet. Av särskilt intresse här är ett antal experiment på biokemisk induktion av ångest. Även om mycket återstår att lära om de neurala mekanismer som är inblandade, kan det inte råda något tvivel om att flera kemiska ämnen framkallar ångest hos människor. Till exempel koldioxid, yohimbin, och amfetamin framkallar ångest (se Charney & Redmond, 1983, för en översyn), och alla dessa medel aktiverar noradrenerg system (Grant & Redmond, 1982). Andra ämnen, till exempel pentylentrazol, framkallar ångest genom att åtminstone initialt agera på icke adrenerga ställen. Forskning om den erfarenhetsmässiga komponenten av depression och ångest har visat att de viktigaste känslorna i dessa fenomen är sorg och rädsla, respektive (Izard, 1972). Biokemin av ångest och depression relaterar utan tvekan till deras nyckel diskreta känslor, men det finns en möjlighet att andra känslor som är involverade i ångest och depressiva störningar kan komplicera sökandet efter underliggande neurala mekanismer. Men frågan är om känslor av något slag kan aktiveras biokemiskt, och vikten av bevisen tyder på att känslorna i ångest och depression kan framkallas av kemiska ämnen. Sedan de tidiga studierna av neurokirurgiska patienter av Penfield (1958; Penfield & Jasper, 1954) och Hess (1957) har ett antal forskare rapporterat framkalla olika känslor genom direkt stimulering av hjärnan. I banbrytande undersökningar som ledde till ett Nobelpris stimulerade Hess olika områden av diencefalon och lade märke till känsloreaktioner. Efter en rad sådana experiment drog Hess slutsatsen att direkt stimulering av specifika neurala strukturer gav upphov till fyra typer av känsloreaktioner: somatiska motoriska reaktioner (t.ex. ansiktsuttryck och posturala förändringar), reaktioner medierade av det autonoma nervsystemet (t.ex. förändringar i hjärtaktivitet och pupillutvidgning), ett "psykiskt svar" eller psykiskt tillstånd, och instrumentellt beteende (t.ex. flykt eller attack). Hess's (1957) experiment och de av senare utredare (t.ex., Handler, 1982; Flynn, 1967) indikerade att de somatiska och autonoma svaren och det inre tillståndet framkallades direkt genom hjärnstimulering, oberoende av information från miljön. Hess drog slutsatsen att stimulansen framkallade ett mentalt tillstånd eftersom uttrycksfulla och autonoma tecken uppstod oberoende av extern informationsingång, och det instrumentala beteendet (attack) följde omedelbart på djurets uppfattning (förstådd tolkning) av något miljöobjekt som fienden. Hess arbete innebär att selektiviteten eller fördomar i djurets perception och organiseringen av instrumentellt beteende till en effektiv attack bestämdes av känslan erfarenhet-motivation, handling tendens eller beredskap, signaler för perception och kognition, och känsla tillstånd. Delgado (1969) beskrev talrika kliniska undersökningar hos människor där elektrisk stimulering av hjärnan (ESB) användes för diagnostiska eller terapeutiska ändamål. I dessa fall, ESB 76 CARROLL E. IZARD i olika strukturer producerade subjektiva upplevelser och beteendemässiga tecken på glädje eller njutning, ilska och rädsla. Senare kliniska undersökningar av patienter med intractable temporal lobe epilepsi tyder på en viktig roll för limbisk framhjärna i generation av medveten erfarenhet, inklusive erfarenhetsmässiga känslor (Gloor, Olivier, Quesney, Andermann, & Horowitz, 1982). Gloor m.fl. observerade känslor (och andra) upplevelser till följd av både spontana anfall och elektrisk stimulering som användes för diagnostiska eller terapeutiska ändamål. Genom att övervaka hjärnaktiviteten med djupelektroencefalografi noterade de att patienterna rapporterade erfarenhetsmässiga fenomen endast när anfallet eller den elektriska stimuleringen påverkade områden av den limbiska förhjärnan. Anfallsaktivitet eller elektrisk stimulering av amygdala resulterade ofta i att patienterna rapporterade rädslor. I en rad geniala ESB-studier på katter framkallade Flynn (1967) inte bara med framgång vrede eller raseritillstånd, utan visade också att dessa tillstånd och deras tillhörande expressiva manifestationer kunde framkallas oberoende av aggressiva handlingar. Ännu viktigare var att han bekräftade Hess's (1957) slutsats att de somatiska och autonoma svaren och det förmodade åtföljande subjektiva tillståndet kontrollerades centralt, medan efterföljande instrumentellt eller aggressivt beteende kontrollerades av sensoriska ingångar. Med elektroder inplanterade i kattens hypotalamus, och i vissa fall i amygdala och hippocampus, Flynn (1967) stimulerade frigående katter under olika miljöförhållanden. Först visade han att elektrisk stimulering av hypotalamus hos en i övrigt normal katt framkallade en uppvisning av raseri. För det andra fann han att när olika föremål, allt från en sövd råtta till ett styrofoamblock, fanns tillgängliga, skulle de flesta stimulerade katter selektivt attackera råttor och råttliknande föremål. Sju av nio katter i experimentet attackerade aldrig styrafoamblocket, och bara en av dem attackerade föremålen urskillningslöst. Det är uppenbart att djuren uppfattade och bedömde stimuli selektivt. Det är rimligt att anta att Flynns arbete bekräftar Hess's (1957) slutsats att kattens psykiska reaktion eller känsloupplevelse påverkade perceptuella och uppmärksamhetsprocesser och motiverade attacken. Det instrumentala beteendet (aggressiva angrepp) kanaliserades av information från omgivningen. Av särskild betydelse för hypotesen att centrala neurala processer är en tillräcklig orsak till känslor undersökte Flynn (1967) den roll som relevanta sensoriska system (olfaction, touch, och vision) och informationsinput från miljön i stimulering-emotion-attack sekvens. Avlägsnandet av luktlampan hade ingen effekt på det somatiska expressiva beteendet eller på aggressiva attacker. Blindfolding katt hade ingen effekt på den somatiska expressiva beteende men minskade frekvensen av attack från 100% till 40%. Sektion de mandibulära grenarna av de sensoriska fibrerna i trigeminal (eliminering perioral sensation) hade ingen effekt på det somatiska expressiva beteendet men avsevärt minskade frekvensen av attack; i nästan hälften katter dövferentation helt eliminerade attack beteende. När både perioral sensation och syn blockerades, ingen av katterna uppvisade instrumental eller attack beteende. Flynn (1967) drog slutsatsen att det somatiska expressiva beteendet (facial-postural display, sniffning och gång) var en direkt effekt av hjärnstimulering oberoende av information från miljön. Han kallade Hess's (1957) psykiska reaktion, eller inre tillstånd, en motorisk disposition, en term som motsvarar handlingsbenägenhet eller handlingsförnimmelse aspekter av den nuvarande definitionen av känsloupplevelse. När en rad stimuli är närvarande, denna motoriska disposition plus sensoriska ingång leder till selektiv attack på lämplig stimulans. Bandler ( 1982) utvidgade Hess (1957) och Flynn (1967) med hjälp av mikroinjektioner av glutamat, en excitatorisk aminosyrasändare. Fördelen med detta förfarande är att glutamat endast påverkar cellkropparna vid injektionsstället och inte de axoner som passerar genom till andra områden. Bandler lokaliserade en population neuroner i mitthjärnans centrala grå, där glutamat framkallade raseriuppvisningen och, när adekvat stimuli var närvarande, aggressiv attack. Han bekräftade i grund och botten Hessens och Flynns slutsats. Han drog slutsatsen att glutamatet aktiverade centrala processer som framkallade raseriuttryckande beteende oberoende av kognitiva processer baserade på miljöinformation. Precis som de tidigare utredarna såg han sensorisk påverkan från omgivningen som den information som vägledde attackbeteendet. Han avvisade Hess uppfattning om ett framkallat psykiskt svar och beskrev attackmotivationen "som en produkt av nivåinställning i sensoriska och motoriska system" (Bandler, 1982, s. 390). Detta begrepp om ändrade trösklar för sensorimotoriska reaktioner kan relateras till åtgärdsberedskapen eller aktivitetstrendkomponenten i den nuvarande definitionen av känsloupplevelse. Även om terminologin skiljer sig åt mellan olika utredare, är slutsatsen i stort sett densamma. Alla är överens om att direkt stimulering av nervsubstrat av känslor producerar känslouttryckande beteende, ANS aktivitet, och någon form av motiverande, erfarenhetsmässigt tillstånd oberoende av miljöinformation. Uppfattningsvis kan reaktionen på direkt stimulering variera mellan olika känslor. Forskarna är också överens om att det är den sensoriska inputen från miljön som styr det känslorelaterade instrumentella eller målriktade beteendet. Det är omvandlingen och integrationen av den miljöinformation som krävs för attacken, flykten, eller andra känslor-relaterat beteende som kräver högre ordning kognitiva processer. I en serie experiment fann Zajonc och hans kollegor att förändringar i subjektiva tillstånd av behaglighet eller obehag kunde framkallas av uttrycksfulla och icke-uttryckande muskelsammandragningar i ansiktet som förändrade cerebralt blodflöde, den blodkylande kapaciteten hos den grottartade sinusen, cerebral blodtemperatur och, förmodligen, efterföljande neurokemiska processer som medlar subjektiva känslor. Även om det första uttalandet av denna känsloaktiveringsmodell (Zajonc, 1985) utmanades på evolutionära och neurologiska grunder (Burdett, 1985; Fridlund & Gilbert, 1985; Izard, 1985) har Zajonc modifierat sin position, och hans experimentella rön har inte ifrågasatts av andra utredare. En serie experiment av LeDoux och hans kollegor (LeDoux, 1987 (LeDoux, 1989) har visat att akustiskt och visuellt betingade rädsla kan etableras hos råttor efter FYRA SYSTEM FÖR FRÄMJANDE VERKSAMHET 77 akustisk eller visuell cortex, respektive, har avvikit. LeDoux identifierade subkortikala strukturer som förmedlade den betingade rädslans reaktion. Kretsen består av interoceptorer eller exteroceptorer, thalamic nuklei och amygdaloid nuklei. Det relativt få antalet synapser i denna thalamoamygdaloida väg gör överföringen mycket snabb och gör det möjligt för ett djur att omedelbart reagera. Detta sätt att reagera är mycket anpassningsbart när kraven på informationsbehandling är enkla och djuret måste reagera snabbt på de breda fysiska egenskaperna hos stimulansen. När situationen kräver mer komplex utvärdering sker bearbetningen i en thalamo-kortikoamygdaloid väg. LeDoux (1987 LeDoux ( 1989) drog slutsatsen att amygdala är den viktigaste strukturen för den omedelbara utvärderingen av stimulis känslomässiga betydelse och frigörandet av känsloreaktioner. Det är involverat i både subkortikal och kortiko-limbic vägar. LeDoux drog slutsatsen att dessa dubbla vägar för känsloaktivering utgör separata system för affektiv och kognitiv informationsbehandling. Även om LeDoux bevis inte ger direkt stöd för idén att neurala processer är tillräckliga orsaker till känslor, det gör indikerar att neural-evaluativa processer leder till känslor utan högre ordning kognition eller kognition som kräver kortikal bearbetning. Sedan början av det vetenskapliga studiet av känslor, har teoretiker erkänt ett förhållande mellan motorsystemet och subjektiva tillstånd. Darwin (1872 Darwin (1965) konstaterade att "det fria uttrycket genom yttre tecken på en känsla intensifierar det" (s. 365), och James (1890/1950) sade: "Responera att uttrycka en passion och den dör" (s. 463). Medan dessa uttalanden endast antyder att sensorimotoriska processer kan reglera pågående känsloupplevelser, tillskrev James ännu större krafter åt uttrycksfullt beteende. Han visade att kvaliteten på känslor kan ändras från oönskad till önskvärd om "vi. ... ihärdigt. .. gå igenom de yttre rörelserna hos de motsatta läggningar som vi vill odla" (James, 1890 (James, 1950). I dessa uttalanden, effekten av uttrycksfullt beteende förväxlas med den av intention och kognitiv självinstruktion. Darwins och Jakobs syn på rollen av somatiska reaktioner i känsloupplevelser är dock inte oförenlig med data som visar att motorsystemet reagerar på direkt stimulering av känslosubstrat (Bandler, 1982). Av de olika aspekterna av sensorimotoraktiverande system har ansiktsuttryck och hållning studerats empiriskt. De sensorimotoriska processerna är följande: Ett antal teoretiker har förlängt Darwins (1872 Darwins (1965 och James (1890 James) tänkande (1950 och posturala rörelser är en tillräcklig, om än inte nödvändig, orsak till känsloupplevelser (Izard 1971; Tomkins 1962). Laird (1974 Laird (, 1984 ) gick ett steg längre och föreslog att experimenter-manipulerade känslor uttryck kan generera känslor erfarenheter, och vissa utredare föreslog att sådan känsla aktivering är oberoende av kognitiva processer. Teorier i traditionen av Darwin och James och hypotesen av Laird (1974 Laird (,1984 har lett till cirka 30 publicerade studier om ansiktsfeedback som en avgörande för subjektiva tillstånd av känslor. Dessa inkluderar flera kritiska utvärderingar och metaanalyser av empiriska studier (Adelmann & Zajonc, 1989; Izard, 1990; Matsumoto, 1987; Winton, 1986). De olika formerna av hypoteser tyder på att uttryckligt beteende kan (a) förändra pågående känsloupplevelse, (b) generera positiva eller negativa känsloupplevelser, och (c) aktivera en specifik känsloupplevelse som motsvarar det manipulerade uttrycket. Det finns en betydande kropp av bevis som stöder de första och andra formerna av ansiktsåterkoppling hypotes och vissa gynnar den tredje formen, uppfattningen att expressivt beteende kan aktivera känslor-specifika erfarenheter (t.ex., Ducios et al., 1989). Överensstämmer med Ducios et al. Upptäckten av uttryckens specificitet skapade upplevelser, Ekman, Levenson och Friesen (1983) rapporterade att experimentorienterad ansiktsaktivitet framkallade känslospecifika mönster av ANS-aktivitet. I en uppföljningsstudie fann dessutom Levenson, Ekman och Friesen (1990) att riktad ansiktsaktivitet framkallade känslospecifika mönster av ANS-aktivitet och specifika subjektiva upplevelser utan att försökspersonerna såg sina ansikten i en spegel eller i ansiktet på en modell. Data från Levenson et al. Replikationen verkade inte lika robust som den ursprungliga studien, och känslospecifika ANS-mönster från riktad ansiktsaktivitet har ännu inte rapporterats från andra laboratorier. Även om effekterna av expressiva beteende manipulationer på känslor erfarenhet har replikerats många gånger, vissa skepsis kvarstår om de relevanta experimenten har helt kontrollerats för kognitiva influenser. Zajonc m.fl. använda förfaranden som verkar eliminera kognitiv påverkan, och de rapporterade att ansiktsmuskelsammandragningar genererade behagliga eller obehagliga känslor genom att öka eller minska cerebralt blodflöde och därmed minska eller öka hjärn-blodtemperatur och neurokemisk aktivitet. Både Darwin och James inbegrep hållning, när de beskrev effekterna av uttrycksfullt beteende på känsloupplevelser. Jakob (1932) var ganska specifik. Han beskrev ställningen av expansion-erect huvud och bål, utökad bröst, och upphöjda axlar-som förknippas med positiva stater som stolthet och självkänsla samt negativa stater som förakt. Han beskrev hållningen av sammandragning, framre stammen, böjt huvud och hängande axlar, som karakteristisk för tillstånd av sorg, depression och förnedring. I Darwins och James tradition föreslog Bull (1951) en motorisk attitydteori om känsloaktivering. I sin modell är sekvensen följande: Stimulus -*• neural organisation -»• kroppslig beredskap, handlingsuppsättning (motorisk attityd) -»• orienterad känsla eller mental attityd -*• handling. För Bull är den motoriska attityden den proximala orsaken till ett känslatillstånd eller "orienterat medvetande". 78 CARROLL E. IZARD Trots observationer av Darwin (1872 ), James (1932 ), och Bull (1951, bara några empiriska studier har undersökt effekterna av hållning i känslor. I en longitudinell studie visade Weisfeld och Beresford (1982) att pojkar, rangordnade efter kamrater i grundskolan som tuffa eller dominanta, kännetecknades av upprätt hållning i gymnasiet. I en annan studie fann de att resistansen hos högskolestuderande när de fick resultaten av ett test var positivt korrelerad med deras testprestanda. Även om ovanstående fynd endast tyder på ett samband mellan hållning och humör, Riskind och Gotay (1982) och Riskind (1984) visade att manipulationer liknande Jakobs (1932) expansion och sammandragningsställningar förändrade känsloupplevelser, förväntningar och envishet i de förväntade riktningarna. I en serie av tre studier, Riskind (1984) visade att lämpligheten av hållningen för situationen påverkade effekterna av hållningen. En nedsjunkande hållning ökade till exempel den ständiga sorgen eller missmodet, men den hjälpte också personen att snabbare återhämta sig från missmodet. Riskind drog slutsatsen att lämpligheten av hållning eller hållning-mood kongruens ökade personens effektivitet i att hantera både givande och stressiga situationer. Eftersom Riskinds (1984) studier alltid innefattade hållningsmanipulation i interaktion med en framgångs-misslyckande manipulering, visade han inte att hållningen enbart aktiverade känsloupplevelsen. Studierna visade dock att hållning skulle kunna ha en effekt till synes oberoende av, och tvärtemot, kognitiv påverkan, som i fallet med en framkallad (och olämplig) nedgång hållning har en negativ effekt efter en framgångsrik erfarenhet. I studien som visar de känslospecifika effekterna av ansiktsuttryck, Duclos et al. (1989) undersökte de direkta effekterna av känslospecifika ställningar som motsvarar sorg, ilska och rädsla. Valet av rörelser för kodning av ställningarna vägleddes av beskrivningar i känsloteorier. Efter att ha intagit en given hållning i 15 s, försökspersonerna klassificerade sina känslor på målkänslor och sju andra. Resultaten visade att sorgens, vredens och rädslans hållning framkallade de högsta betygen för känslor av sorg, vrede och fruktan. Författarna drog slutsatsen att känsloställningar hade tydliga och specifika effekter på känslor.
Velásquez utvecklade en omfattande arkitektur av känslor baserat på Izards fyrlagersmodell REF, med fokus på de neurala mekanismer som ligger bakom emotionell bearbetning.
Four Systems for Emotion Activation: Cognitive and Noncognitive Processes
{'venue': 'Psychological review', 'journal': 'Psychological review', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}