Sammanfattning av denna webbsida: Denna översikt fokuserar på motivet bakom de diagram som har använts som folkhälsoverktyg för att bedöma hälsoriskerna med fetma, med särskild tonvikt på var gränsvärdena placeras. Ett diagram baserat på kroppsmasseindex (BMI) infördes på 1980-talet för att ersätta tabeller med bästa vikter för höjder och detta BMI-diagram (baserat på vuxenvikt för höjd) är fortfarande i stor utsträckning i bruk idag. Även om betydelsen av fördelningen av kroppsfett, i motsats till den totala mängden kroppsfett, för att fastställa hälsorisker med fetma först föreslogs på 1940-talet, var det inte förrän i mitten av 1990-talet som ett diagram baserat på Shape föreslogs. Ashwell ® Shape Chart baserades på användningen av midje-till-höjd-förhållande (WHtR) som en proxy för bukfetma. Diagrammet innehåller tre gränsvärden för WHTR: 0,4, 0,5 och 0,6; ursprungligen satt på pragmatiska beslut. Betydande bevis från en nyligen genomförd systematisk granskning stöder nu det globala gränsvärdet WHTR på 0,5 för Övervägande åtgärd. WHTR på 0,6 har föreslagits för åtgärder. Ett spännande perspektiv är att samma Shape Chart kan användas för att bedöma risker för vuxna och barn i flera etniska grupper. Användning av Shape Chart kan också förbättra effektiviteten för screening för kardiometabolisk risk och kan ge betydande kostnadsbesparingar i form av fetma behandling. Folkhälsan kunde inte vara enklare: "Håll din midja omkrets till mindre än halva din längd". Nyckelord: Kroppsmasseindex, kroppsmasseindex, midje-till-höjd-förhållande, antropometri, kroppsvikt och mått. Folkhälsan för att kommunicera riskerna för fetma var under lång tid fast förankrad i användningen av lämpliga kroppsvikter för längd. Tabeller med lämplig vikt för längd för män och kvinnor, ursprungligen hämtade från Försäkringsbolagets uppgifter [1], användes fram till mitten av 1980-talet. Metropolitan Life Insurance Company:s könsspecifika tabeller var standard; de använde minimi- och maximivikter i samband med den lägsta dödligheten bland män och kvinnor mellan 25 och 59 år, vilket gjorde att de inte var lämpliga för barn. Bordsskaparna försökte använda "ramstorlek" som ett sätt att kompensera för skillnaderna mellan personer med olika skelettmuskelmassa. Men i praktiken var definitionen av ramstorlek för svår att använda, så praktiskt taget ingen använde den som avsett. I stället valde människor subjektivt sina egna kategorier. Dessa tabeller överlevde långt in på 1970- och 80-talen när Quetelet-indexet (QI), senare kallat "Body Mass Index" (BMI), gav möjlighet att visa optimala vikter för män och kvinnor på samma diagram. QI är en formel som används för att uppskatta en hälsosam kroppsvikt baserat på en persons längd. Det definieras som individens kroppsvikt dividerad med kvadraten på hans eller hennes längd; måttenheten uttrycks alltid som kg/m 2. *Address korrespondens till denna författare vid Ashwell Associates (Europe) Ltd, Ashwell Street, Ashwell, Herts, SG7 5PZ, UK; Tel: +44(0)1462742166; E-post: margaret@ashwell.uk.com Medan Quetelet formel går tillbaka till 1800-talet [2], termen "kroppsmasseindex" för samma förhållande och dess popularitet dateras tillbaka till en 1972 papper av Ancel Keys som fann BMI att vara den bästa proxyn för kroppsfett procent bland förhållandet mellan vikt och längd [3]. Keys angav uttryckligen att BMI var lämpligt för populationsstudier och olämpligt för individuell diagnos. Ändå, på grund av dess enkelhet, kom det att i stor utsträckning användas för individuell diagnos. George Bray började förespråka användningen av BMI omkring 1973 vid Fogarty Center Conference i Washington när han skrev om metoder för att bedöma fetma [4]. Senare förberedde Bray en nomogram för BMI med rekommenderade nivåer baserade på de övre och nedre gränserna för BMI för män och kvinnor (medium ram) i 1959 Metropolitan Life Insurance Tables [5]. BMI-nivåerna var nära 19-24 kg/m 2 för kvinnor och 20-25 kg/m 2 för män. Det första BMI-diagrammet, som visade BMI som en funktion av vikt (horisontell axel) och höjd (vertikal axel) med konturlinjer för olika BMI-värden eller färger för olika BMI-kategorier, dök först upp 1981 i John Garrows bok "Treat obesitacy" [6]. Garrow använde termen Quetelet index, snarare än BMI, och gjorde det tydligt att graderna av fetma hade godtyckliga gränser på 25, 30 och 40 kg/m 2, eftersom olika behandlingar behövs för olika svårighetsgrader. Minimal risk betecknades mellan gränsvärdena för BMI mellan 20 och 25 kg/m 2 eftersom dödligheten var lägst här i det U-formade förhållandet. Risken ökade därför från BMI 25 och framåt och eftersom den ökade risken var linjär, utsågs BMI=30 till nästa gränsvärde för risk, troligen eftersom det var fem
WCHR-gränsvärden för friska, överviktiga och överviktiga kategorier som föreslås av Ashwell REF är 0,4, 0,5 respektive 0,6.
Charts Based on Body Mass Index and Waist-to-Height Ratio to Assess the Health Risks of Obesity: A Review
{'venue': None, 'journal': 'The Open Obesity Journal', 'mag_field_of_study': ['Medicine']}