Mål: Vi kvantifierade icke-verbal synkroni - samordningen av patientens och terapeutens rörelse - i ett slumpmässigt urval av samkönade psykoterapidyader. Vi jämförde icke-verbal synkroni i dessa dynader med ett kontrolltillstånd och bedömde dess samband med sessionsnivå och övergripande psykoterapi resultat. Metod: Med hjälp av en automatiserad objektiv videoanalysalgoritm (Motion Energy Analysis, MEA) beräknade vi icke-verbal synkronisering i (N = 104) videobandade psykoterapisessioner från 70 kaukasiska patienter (37 kvinnor, 33 män, medelålder = 36,5 år, SD = 10,2) behandlade på en öppen psykoterapiklinik. Provet togs slumpmässigt från ett arkiv (N = 301) av rutinmässigt videobandade psykoterapier. Patienterna och deras terapeuter bedömde sessionseffekten med egna enkäter efter sessionen. En uppsättning frågeformulär för pre - och post- ymptomatologi mätte behandlingseffektiviteten. Resultat: Vi fann att icke-verbal synkronisering är högre i genuina interaktioner kontrasterade med pseudointeraktioner (ett kontrolltillstånd som genereras av en speciellt utformad blandningsprocedur). Dessutom är icke-verbal synkroni associerat med sessions-nivå process samt behandlingsutfall: Det ökar i sessioner som bedöms av patienter som manifesterar hög relation kvalitet, och hos patienter som upplever hög själveffekt. Högre icke-verbal synkroni karakteriserade psykoterapier med högre symtomreduktion. Slutsatser: Resultaten tyder på att icke-verbal synkronisering förkroppsligar patientens självrapporterade kvalitet på relationen och ytterligare variabler i behandlingsprocessen. Denna hittills förbisedda aspekt av terapeutiska relationer kan visa sig användbar som en indikator på terapiförlopp och utfall. Nyckelord: icke-verbal synkronisering, imitering, imitation, förkroppsligande, koordinerad kroppsrörelse Psykoterapiforskning har upprepade gånger visat att den terapeutiska relationen är en avgörande variabel för terapins framgång (Orlinsky, Rønnestad, & Willutzki, 2004). Detta förhållande har bedömts med olika metoder och dess samband med resultatet är empiriskt väldokumenterat (Horvad & Symonds, 1991; Martin, Garske, & Davis, 2000). Empiriska bevis är dock mycket mindre konkreta när det gäller specifika tekniker för att fastställa detta terapeutiska förhållande. Vad är ingredienserna för ett bra förhållande? Experter har föreslagit att terapeuternas ickeverbala beteende har en avgörande roll i relationsbildningen (t.ex. Hall, Harrigan, & Rosenthal, 1995). De flesta granskare är överens om att en terapeuts ickeverbala beteende påverkar kvaliteten på den terapeutiska alliansen (t.ex. Philippot, Feldman, & Coats, 2003). Tickle-Degnen och Rosenthal (1990) tog uttryckligen upp förhållandet som ett av de nödvändiga förutsättningarna för att utveckla ett framgångsrikt terapeutiskt förhållande. De beskriver tre ickeverbala komponenter som formar relationen: uppmärksamhet, positivitet-negativitet och koordination. I den aktuella studien fokuserade vi på aspekten av samordnade kroppsrörelser mellan patient och terapeut. Vi kommer att använda termen "ickeverbal synkronisering" i enlighet med Condon och Ogston (1966), som först beskrev fenomenet rörelsesamordning mellan interagerande personer som interaktionssynkronisering. Vår konceptualisering av ickeverbal synkronisering har tre unika funktioner: a) det är en dynamisk kvalitet (Bernieri & Rosenthal, 1991), d.v.s. Rörelseegenskaperna bedöms, oberoende av de specifika lägen eller gester som visas. b) Den mäts objektivt och automatiskt genom ett videodatorgränssnitt. c) Den omfattar samtidiga rörelser (Condon och Ogstons definition) samt tidssläpade samordnade rörelser i ett fönster på ± 5 sekunder. Motiveringen bakom vårt förhållningssätt till icke-verbal synkronisering i psykoterapi är baserad på de icke-verbala komponenterna i relationen och på begreppet förkroppsligande (t.ex. Gallese, 2005). Vi tror att synkrona kroppsrörelser är en manifestation av relationskvalitet. Detta synkroniperspektiv är inte begränsat till icke-verbalt beteende: synkroni är ett genomträngande begrepp som är relevant för fysik, biologi och samhällsvetenskap, därför finns både i levande system och livlös natur (Ramseyer & Tschacher, 2006; Strogatz, 2003). Synkroni har konceptualiserats både från en neural ('mirror neurons' Iacoboni, 2009) och representationssynpunkt ('neuronal consistens' Rodriguez et al., 1999), samt från ställningstagandet av självorganiserade beteendedynamik ('synergetics' Oullier, Guzman, Jantzen, Lagarde, & Kelso, 2008). Icke-verbal synkronisering kan betraktas som en Gestalt som människor kan uppfatta på en flexibel tidsbasis (Bernieri, Reznick, & Rosenthal, 1988), och som inte bor i något särskilt beteende (Davis, 1981; Grammer, Kruck, & Magnusson, 1998). Här har vi antagit ett teoretiskt neutralt begrepp om rörelsesamordning och varit intresserade av manifestationen av samordnad dynamik, inte av specifika gester, hållningar eller annan kvalitativ information. Den dynamiska systemvyn (Newtson, 1994; Schmidt & Richardson, 2008; Tschacher & Dauwalder, 2003 Nonverbal synkrony under interaktion har tidigare studerats i olika sammanhang (Bernieri & Rosenthal, 1991; Burgoon, Stern, & Dillman, 1995; Davis, 1982). Synkrony mellan patient och terapeut kan manifestera sig i en kvalitativ korrespondens mellan personer: matchning av kroppspositioner ('kongruenta kroppspositioner' Charny, 1966; Maurer & Tindall, 1983; Scheflen, 1964; Trout & Rosenfeld, 1980) Bavelas et al., 1987), en gemensam uppmärksamhetsinriktning och en likhet i synsätt eller roller, vilket i sin tur leder till en ökning i smak (Scheflen, 1964; Wallbott, 1996). Intressant nog härleds termen empati från det tyska ordet Einfühlung ("känna sig själv in i"), som i början Medan många författare tidigare har antytt att ett bra förhållande förkroppsligas av olika former av synkroni, generaliserbara empiriska bevis från kontrollerade studier i psykoterapi är knapp (Rosenfeld, 1981). Icke-verbal synkronisering har utvärderats sporadiskt vid psykoterapisessioner (översikter: Hess, Philippot, & Blairy, 1999; Ramseyer, 2008). De flesta av de tidiga psykoterapistudierna baserades dock på enstaka fall och anekdotiska redogörelser (Charny, 1966; Scheflen, 1964). Dessutom har majoriteten av empirisk forskning bedrivits inom rollspelsinteraktioner (Trout & Rosenfeld, 1980), i studentpopulationer (Koss & Rosenthal, 1997), eller via betygsättning av terapeutbeteende (Harrigan & Rosenthal, 1983). Dyader som är involverade i verklig psykoterapeutisk interaktion har sällan utvärderats direkt. Den aktuella studien bygger på naturalistiska psykoterapidata, implementerade en randomiserad provtagningsprocedur och kontrollerade för synkronisering som kan förväntas av en slump. Vår huvudhypotes är att om icke-verbal synkroni finns i psykoterapiinteraktioner, dess manifestationer Running Head: ICKEVERBAL SYNCHRONY I PSYCHOTHERAPY 7 kommer att vara mer uttalad i psykoterapi än i ett kontrolltillstånd av 'pseudointeraktioner' (interaktioner som genereras av blandade tidsstrukturer; som definieras i metodavsnittet nedan). Vår andra hypotes är att det finns ett positivt samband mellan mängden icke-verbal synkroni och mått på relationskvalitet som utvärderas omedelbart efter ett behandlingstillfälle. Slutligen antar vi att icke-verbal synkroni är positivt associerat med resultatet av behandlingen, mätt genom bedömningar före behandling (före-till-efter-resultatet) och retrospektiva åtgärder för behandlingsframgångar (retrospektivt utfall). Metoder och förfaranden Deltagare (N = 70) var 37 kvinnor och 33 män (genomsnittsålder 36,5 år, SD = 10.2, alla vita kaukasisk europeisk etnicitet) behandlade på poliklinisk psykoterapiklinik vid universitetet i Bern, Schweiz. Denna klinik accepterar patienter som lider av ett brett spektrum av problem och störningar, med undantag av psykotiska störningar och substansberoende. Patienter av detta prov tillhörde följande huvudsakliga diagnostiska grupper: 34% ångeststörningar, 29% affektiva störningar, 37% andra diagnoser (11,4% justeringsrubbningar, 8,6% personlighetsstörningar, 17% andra sjukdomar). Komorbiditet förekom främst i ångeststörningar (58 % komorbida patienter) och affektiva sjukdomar (24 %). Dessa procenttal ansågs vara representativa för databaspopulationen av N = 838 fall: 35,1 % ångeststörningar; 24,8 % affektiva störningar; 10,5 % justeringsstörning; 4,3 % ätstörningar; 15 % ingen axel-1-störning. Alla diagnoser utvärderades före behandlingen med hjälp av den strukturerade kliniska intervjun (SCID; Genomsnittlig psykoterapiduration per patient var 38,1 sessioner (SD = 22,1, intervall 8-126). Baserat på en enskild analys (Ramseyer & Tschacher, 2008) och ytterligare pilotdata (Ramseyer, 2008), en apriori effektanalys (1-! = 0,80; " = 0,05) med antagande av en korrelation mellan Pearsons r =.35 mellan icke-verbal synkroni och relationskvalitet, resulterade i en minimal provstorlek på n = 62 patienter (124 sessioner). Följande inklusionskriterier tillämpades på hela videoarkivet med 301 patienter (10 266 sessioner): För det första inkluderades endast psykoterapi där patienten och terapeuten var av samma kön (n = 197 patienter; 6,441 sessioner). Detta kriterium baserades på tidigare forskning som visade att blandade könsdyader var mindre benägna att uppvisa icke-verbal synkroni (Grammer et al., 1998). För det andra ingick endast sessioner med inspelningar på VHS-band för analys (n = 5 152 sessioner). För det tredje var stratifieringen balanserad för kön och fas av behandlingen (1:a tredje [T1] eller 3:e tredje [T3]). Varje dyad gav således en session från T1 och T3 av respektive terapi, vilket resulterade i totalt 160 sessioner. För det fjärde, av dessa slumpmässigt dragna sessioner, valde vi endast de där dynaderna satt hela tiden, interagerar verbalt och icke-verbalt utan yttre begränsningar av den fria rörligheten, t.ex. genom användning av ett flip diagram eller liknande enhet (exklusive: 27 sessioner). Femte, övergripande video-signalkvalitet måste vara tillräcklig för vårt mått på icke-verbal synkroni (exkluderade: 29 sessioner). Tillämpning av dessa inklusionskriterier resulterade i 104 psykoterapisessioner på 70 dynader: 47 från T1 och 57 från T3 (flow-chart: se figur W1, web-appendix). Alla sessioner (genomsnittlig varaktighet 50 min) spelades in med hjälp av två kameror sammanfogade till en delad bild ( Figur 1A ). I allmänhet genomförde terapeuter (n = 42) sessioner en gång i veckan med hjälp av kognitiv beteendeterapi (Grawe, 2004). Terapetiker hade heterogen bakgrund som bestod av psykologer från ett eftergymnasialt utbildningsprogram inom psykoterapi
Tidigare arbete uppmätta koordinationer i dyadiska kroppsrörelser med Pearsons korskorrelering (CC) REF.
Nonverbal synchrony in psychotherapy: Coordinated body movement reflects relationship quality and outcome.
{'venue': 'Journal of consulting and clinical psychology', 'journal': 'Journal of consulting and clinical psychology', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}