Även om ett antal studier har verifierat Daniel Berlyne's (1971) förutspådde maximal preferens för intermediärt komplexa stimuli, andra har funnit att preferensen ökade eller minskade i förhållande till komplexitet. Syftet med detta arbete var att bedöma om skillnader i vilken typ av stimuli som använts i tidigare studier eller i hur komplexitet definierades kunde förklara denna skillnad. I den första fasen samlades 120 stimuli som varierade i komplexitet, abstraktion och konstnärskap. I den andra fasen ombads 94 deltagare att bedöma stimulinas skönhet. I slutfasen betygsatte samma deltagare 60 av stimulina på sju komplexitetsmått. Vi lyckades inte upptäcka någon meningsfull påverkan av komplexitet på skönhetsbetyg för någon av de typer av stimuli. Men våra resultat tyder på att det finns tre olika former av komplexitet som bidrar till människors uppfattning av visuell komplexitet: en relaterad till mängden och variationen av element, en annan relaterad till hur dessa element är organiserade, och asymmetri. Vi föreslår att var och en av dessa typer av komplexitet påverkar skönhetsklassificeringar på olika sätt, och att det olösta sambandet mellan komplexitet och skönhetsvärdering främst beror på skillnader i uppfattning, manipulation och mätning av visuell komplexitet. Kunskapen om att ordning och komplexitet påverkar människors uppskattning av skönhet går åtminstone tillbaka till de forntida grekerna. Men det var först i Fechners (1876) arbete som denna fråga systematiskt studerades, vilket banade väg för Birkhoffs (1932) matematiska tillvägagångssätt, som förutspådde att uppskattningen skulle öka med ordning och minska med komplexitet. Även om Birkhoff åtföljde sin formulering av det estetiska måttet med detaljerade definitioner av ordning och komplexitet, tillsammans med exempel på ett stort antal polygoner, Eysenck (1941) rapporterade betydligt låga korrelationer mellan förutsagda estetiska mått och de skönhetsbetyg som faktiskt delas ut av människor. För att hitta ett mer tillfredsställande alternativ studerade Eysenck (1941) människors svar på ett brett antal geometriska figurer. Hans resultat tydde på att olika egenskaper hos dessa objekt, relaterade till komplexitet och ordning, skulle kunna användas för att förutsäga de skönhetsbetyg som delas ut av mänskliga deltagare. Förhållandet mellan de båda faktorerna var dock inte det som Birkhoff förutspådde. I en förenkling av hans ursprungliga formel, Eysenck (1942) visade både ordning och komplexitet bidrar positivt till uppskattningen av skönhet. Det var inte förrän Berlyne (1971) presenterade sitt inflytelserika ramverk som studiet av komplexitetens inflytande på uppskattningen av skönheten baserades på fasta psykologiska och neurobiologiska grunder. I korthet, Berlyne (1971) poserade att samspelet mellan belöning och aversion hjärnsystem skulle leda människor att föredra mellanliggande nivåer av komplexitet, som definierades enligt sådana aspekter som mönster korrekthet, mängd av element, deras heterogenitet, eller oegentligheten i formerna (Berlyne, 1963 (Berlyne,, 1970 (Berlyne,, 1971 Berlyne, Ogilvie, & Parham, 1968). En betydande mängd forskning har sedan dess genomförts för att testa denna hypotes, med olika visuella stimuli. Vissa studier har genomförts med enkla material, såsom geometriska former (Aitken, 1974; Katz, 2002; Vitz, 1966), eller artificiellt genererade bilder (Heath, Smith, & Lim, 2000; Ichikawa, 1985; Markovic & Gvozdenovic, 2001; Stamps, 2002) varierar längs en specifik, tydligt definierad och objektivt mätbara komplexitetsdimension. Andra studier har använt konstverk, även om ofta inkluderar endast en klass, såsom abstrakta målningar (Krupinski & Locher, 1988; Nicki & Moss, 1975; Ossborne & Farley, 1970), kubistiska konstverk (Nicki, Lee, & Moss, 1981), bildliga bilder (Messinger, 1998 ), eller porträtt (Saklofske, 1975. Dessa studier kunde inte göra en så enkel mätning av komplexiteten. En allvarlig begränsning av båda uppsättningarna studier är att i de flesta fall var antalet deltagare ganska lågt (i vissa experiment så få som åtta per tillstånd) eller antalet stimuli minskade (endast fem i vissa fall). Dessutom använde de flesta av dem korrelationsmetoden, vilket uteslöt förslaget om kausala förklaringar av komplexitetens inverkan på den estetiska uppskattningen. Granskningen av dessa tidigare studier visar att resultaten skiljer sig avsevärt åt. Några av dem hittade faktiskt den förväntade inverterade U-formade fördelningen av preferens och skönhet poäng som en funktion av komplexitet. Omvänt, andra fann att preferens och uppskattning ökade med komplexitet och, ännu andra, 174 / NADAL ET AL. fann att betygen minskade i takt med att stimuliets komplexitet ökade. Vi tror att två orsaker kan förklara denna skillnad: skillnader i de typer av material som används i tidigare studier, och de olika sätt på vilka de utformade, mätte och manipulerade visuell komplexitet. Syftet med denna studie var därför att klargöra påverkan av visuell komplexitet på skönhetsuppskattning, och undersöka vilken roll stimuli funktioner såsom graden av abstraktion och konstnärskap. Dessutom ville vi utforska begreppet visuell komplexitet. Vi tog specifikt upp följande frågor: i) Litar människor konsekvent på samma egenskaper för att utföra komplexa bedömningar av olika visuella stimuli? (ii) Kan visuell komplexitet reduceras till ett enda mått eller är den multidimensionell till sin natur? och (iii) Påverkar alla former av komplexitet skönhetsklassificeringar på samma sätt? Alla deltagare var studenter inskrivna i sitt fjärde eller femte år av psykologi, filosofi eller historiestudier, som frivilligt deltog i experimenten. Vi inkluderade ingen som hade fått formell konstutbildning eller studerat konsthistoria. Deltagarna delades in i två grupper. Den första deltog i den första fasen av försöket, som syftade till att uppnå en tillräcklig uppsättning stimuli som skulle användas i efterföljande faser. Den andra gruppen deltog i fas två och tre, som var utformade för att utforska relationen mellan olika typer av visuella stimuli, olika nivåer och former av komplexitet och estetisk uppskattning. Grupp 1 bestod av 240 deltagare: 112 män (46,7%) och 128 kvinnor (53,3%). Deras ålder varierade från 18 till 44 år, med ett genomsnitt på 22.03 och en standardavvikelse på 3.75. Grupp 2 inkluderade 94 deltagare: 38 män (40,4 %) och 56 kvinnor (59,9 %). Åldern varierade från 18 till 46 år, med ett medelvärde på 22.41 och en standardavvikelse på 4.1. Material Vi samlade in över 1500 digitaliserade bilder, som antingen var abstrakta eller representationella, och antingen konstnärliga eller inte konstnärliga. Skillnaden mellan abstrakt och representationsstimulans avsåg frånvaro respektive förekomst av explicit innehåll. Konstnärlig stimuli var reproduktioner av katalogiserade verk som skapats av kända konstnärer och ställts ut på museer. Efter Heinrichs och Cupchiks rekommendation (1985) inkluderade vi bilder som hör till olika stilar och skolor, såsom realism, kubism, impressionism och så vidare. Som guide för vårt första urval använde vi kompendiumrörelser i modern konst från Tate Gallery, London (Cottington, 1998; Gooding, 2001; Malpas, 1997; VISUAL KOMPLEXITET OCH BEAUTY / 175 Thomson, 1998) och tillagda reproduktioner av XVIII och XIX-talet amerikanska och europeiska konstverk. Icke-konstnärliga stimuli inkluderade vykort, fotografier av landskap, artefakter, urbana scener, och så vidare, tagna från serien av böcker Boring Vykort (Parr, 1999 (Parr,, 2000, fotografier tagna av oss själva, samt digitala bilder från serien av CD-skivor Master Clips Premium Image Collection (ISMI, San Rafael, CA), används i industriell design, bok illustrerande, etc. Den första uppsättningen bilder utsattes för en rad ändringar för att eliminera påverkan av potentiellt förvirrande variabler. Endast relativt okända bitar valdes för att undvika inverkan av förtrogenhet, som rekommenderas av Eysenck (1940). För att undvika påverkan av ekologiska variabler eliminerade vi de stimuli som innehöll tydliga åsikter om mänskliga figurer och ansikten, liksom de stimuli som skildrade scener som kunde framkalla starka känslomässiga reaktioner. Den oönskad påverkan av psykofysiska variabler kontrollerades genom att alla stimuli anpassades till samma upplösning på 150 ppi, att en gemensam storlek på 9 med 12 cm, att standardisera färgspektrumet, och att justera luminansen till mellan 370 och 390 lux. Stimuli som inte rimligen kunde ändras för att uppfylla denna homogenisering förkastades. Slutligen togs signaturen bort från alla signerade bilder. Denna process av stimuli urval och modifiering genomfördes för att lämna oss med 800 bilder, av vilka 200 var abstrakt konstnärliga, 200 var abstrakta icke-konstnärliga, 200 var representativa konstnärliga, och 200 var representationella icke-konstnärliga. Alla stimuli presenterades för deltagarna och deras svar registrerade med hjälp av en särskilt utformad programvara som körs på Compaq EVO300 Pentium IV / 1,7 GHz datorer med Windows 2000 SP4. Efter att deltagarna hade infört demografisk information och förstått instruktionerna, gick de vidare till det faktiska experimentella protokollet. Alla stimuli presenterades inom en grå ram. I det övre segmentet av ramen fanns en kort påminnelse om den uppgift de ombads att utföra. I det lägre segmentet av ramen fanns en påminnelse om den svarsskala de var tvungna att använda. Baserat på tidigare studier som inte visade någon effekt av tittartid på estetisk uppskattning (McWhinnie, 1993; Smith, Bousquet, Chang, & Smith, 2006), beslutade vi att inte införa en tidsgräns för deltagarnas svar. Därför presenterades varje stimulans tills deltagarna svarade. De gjorde detta genom att trycka på en nyckel mellan 1 och 5 i fas 1 och 2 och en nyckel mellan 1 och 9 i fas 3. Om deltagarna tryckte på någon annan nyckel fanns det inget svar från programmet. Om svaret var inom lämpliga värden matades det tillbaka till skärmen i 1,5 s, varefter 2-s maskeringsskärmen dök upp igen. Samma mönster tillämpades för 100, 120 och 60 stimuli i den första, andra respektive tredje fasen (se 176 / NADAL ET AL. sektionen för förfaranden). Datorprogrammet registrerade all demografisk information som gavs av deltagarna och vart och ett av deras svar på stimulina i varje fas. För att uppnå de mål som beskrivs ovan har det pågående arbetet delats in i tre faser. Den första fasen var utformad för att skapa en uppsättning stimuli som lämpar sig för att genomföra båda följande faser. Den andra fasen bestod i att undersöka förhållandet mellan komplexitet och skönhetsvärdering genom en skönhetsbedömning med hjälp av den uppsättning stimuli som skapades i den första fasen. Slutligen var syftet med den tredje fasen att ta itu med de tre frågor som vi angav när det gäller karaktären av visuell komplexitet. Vårt mål var att få 120 stimuli lika indelade i tre komplexitetsnivåer: låg, medelhög och hög. Var och en av dessa komplexitetsnivåer skulle omfatta 10 abstrakta konstnärliga (AA), 10 abstrakta icke-konstnärliga (AN), 10 representationella konstnärliga (RA) och 10 representationella icke-konstnärliga (RN) stimuli. De 240 deltagare som rekryterades till fas 1 delades in i åtta olika grupper om 30 individer, som försökte balansera var och en av dem i förhållande till kön. Satsen på 800 stimuli delades in i åtta grupper om 100, med hjälp av en stratifierad randomiserad metod, så att det fanns 25 stimuli av varje slag (AA, AN, RA, RN) i varje grupp. De presenterades för alla deltagare i samma slumpmässiga sekvens. Deltagarna ombads att bedöma komplexiteten i var och en av de 100 bilderna på en 1 till 5 Likert skala (mycket enkel-mycket komplex). I detta skede definierades inte komplexiteten för deltagarna. Deltagarna instruerades endast att fokusera på sitt allmänna intryck av den visuella komplexiteten hos varje stimulans, inte på komplexiteten i att producera den. Två statistiska uppgifter beräknades för varje stimulans: det genomsnittliga betyg som tilldelats av de 30 deltagarna, som betraktas som komplexitetspoängen, och standardavvikelsen, som betraktas som måttet på deltagarnas överenskommelse om den poängen. Urvalet av stimuli för varje komplexitetsnivå baserades på både statistik och genomfördes separat för var och en av stimulityperna (AA, AN, RA, RN) enligt följande förfarande. De 200 stimuli i var och en av de fyra typerna av bilder beställdes efter deras komplexitet poäng. För att välja stimuli för den låga komplexitetsnivån började försökspersonen längst ner på listan över stimuli (de med den lägsta komplexitetspoängen). Om standardavvikelsen för den första stimulansen var under.80, valdes den. Om det var.81 eller högre, var stimulansen förkastas och operationen upprepades med stimulans omedelbart ovanför i komplexitet poäng. Denna process genomfördes för var och en av de fyra stimulityperna tills 10 stimuli av varje enskild typ hade valts ut. För att välja stimuli för den höga komplexitetsnivån följdes samma förfarande, VISUAL KOMPLEXITET OCH BEAUTY / 177 förutom att det började högst upp på listan och flyttade ner komplexitetspoängen. Återigen slutade detta när 10 stimuli av varje slag hade valts ut. För att välja stimuli för den mellanliggande komplexitetsnivån beräknades medianvärdet för komplexitetspoängen för varje stimulanstyp. Försöksledaren inledde urvalet vid den tidpunkten, med samma avtalskriterium som nämns ovan, endast att han alternativt flyttade upp och ner på listan för att välja eller kassera stimuli. När de 10 bilderna av varje slag hade valts ut avslutades processen. Detta förfarande följdes med målet att maximera skillnaden mellan de tre komplexitetsnivåerna och att minimera skillnaden i komplexitet inom nivåerna. Välja bilder vars komplexitet poäng hade en liten standardavvikelse syftade till att inkludera stimuli för vilka människor tenderade att komma överens om sin grad av komplexitet. Syftet med denna fas var att undersöka hur komplexitet, abstraktionsgrad och konstnärskap påverkar skönhetsuppskattningen. De 94 deltagare som beskrivs ovan ombads att värdera skönheten i de 120 stimuli som valdes ut i föregående fas på en 1 till 5 (mycket ful-mycket vacker) Likert skala. Stimuli randomiserades och presenterades i samma ordning för alla deltagare, som satt på olika datorer i samma rum. Det genomsnittliga betyg som tilldelades av deltagarna beräknades för varje stimulans. Detta var den beroende variabeln som användes i vår analys av påverkan av de tre oberoende variablerna: Komplexitet (låg, intermediär, hög), Abstraction (abstrakt och representationsmässig), och Konstnärlighet (konstnärlig och icke-konstnärlig). Denna fas var tänkt att utforska inverkan av olika drag av visuell stimuli på bedömningar av komplexitet, förhållandet mellan dessa egenskaper, och deras förhållande till uppskattningen av skönhet. För att göra det valde vi 60 av de 120 stimuli som användes i fas 2. Denna delmängd bestod av fem stimuli från var och en av de fyra typerna i varje nivå av komplexitet från 120 stimuli uppsättningen. Medianvärdet för komplexitet beräknades för var och en av de 12 undergrupperna. Vi inkluderade stimuli motsvarande medianvärdet och de två intilliggande stimulina på båda sidor. Baserat på vår genomgång av litteraturen om visuell komplexitet och dess påverkan på uppskattningen av skönhet, valde vi sju egenskaper som vi trodde kunde relatera till olika aspekter av visuell komplexitet. Dessa dimensioner var: Oförståeliga element (svårigheter att identifiera elementen i bilden), Disorganisering (svårigheter att organisera elementen i en sammanhängande scen, Mängd av element, Mängd av element, Asymmetri, Olika färger och Tredimensionellt utseende. Samma grupp med 94 deltagare som tjänstgjorde som ämnen i fas 2 deltog i denna tredje och sista fas. I detta fall ombads de att värdera varje stimulans på en skala 1 till 9 Likert för var och en av de sju ovan nämnda skalorna. Alla stimuli i undergruppen bedömdes separat för varje dimension. Stimuli presenterades i en annan slumpmässig ordning för varje dimension. Före betygsättning av stimuli för varje enskild dimension fick deltagarna skriftliga och muntliga instruktioner och en kort definition. Efter att alla deltagare hade avslutat uppgiften samlades deras betyg in. Det genomsnittliga betyget för varje dimension beräknades för varje stimulans.
Bilderna som användes i deras experiment innehöll 120 stimuli lika indelade i tre komplexitetsnivåer: låg, mellanliggande och hög REF.
Visual Complexity and Beauty Appreciation: Explaining the Divergence of Results:
{'venue': None, 'journal': 'Empirical Studies of The Arts', 'mag_field_of_study': ['Psychology']}