Det finns ett väldokumenterat problem inom programvaruteknikområdet som rör en strukturell missmatchning mellan specifikationen av krav för programvarusystem och specifikationen av objektorienterade programvarusystem. Den strukturella obalansen beror på att de enheter som är av intresse under kravfasen (t.ex. funktion, tjänst, förmåga, funktion etc.) skiljer sig från de enheter som är av intresse under objektorienterad design och implementering (t.ex. objekt, klass, metod osv.). Den strukturella obalansen resulterar i att stöd för ett enda krav sprids över konstruktionsenheterna och en enda designenhet som stöder flera krav – vilket i sin tur resulterar i minskad begriplighet, spårbarhet och återanvändning av designmodeller. I detta dokument presenteras en strategi för att utforma system baserade på den objektorienterade modellen, men utvidga denna modell genom att lägga till nya sönderdelningsmöjligheter. De nya sönderdelningsmöjligheterna stöder ett sätt att direkt anpassa designmodeller till individuella krav. Varje modell innehåller en konstruktion av ett individuellt krav, med begrepp från domänen (som kan förekomma i flera krav) utformade ur det kravets perspektiv. Standard UML används för att designa de modeller som bryts ned på detta sätt. Konstruktionsmodellernas sammansättning stöds och specificeras med ett kompositionsförhållande. En kompositionsrelation anger hur modeller ska bestå genom att identifiera överlappande begrepp i olika modeller och ange hur modeller ska integreras. Detta dokument beskriver förändringar som krävs för UML-metamodellen för att stödja kompositionsrelationer. Två typer av integrationsstrategier diskuteras - slå samman och åsidosätta.
Clarke REF utökar också UML metamodellen med begreppet komposableElements som kan komponeras med hjälp av en kompositionsrelation.
Extending standard UML with model composition semantics
{'venue': None, 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}