Sammanfattning —Vi föreslår en flexibel ny teknik för att enkelt kalibrera en kamera. Det krävs bara att kameran observerar ett planart mönster som visas på några (minst två) olika riktningar. Antingen kameran eller det plana mönstret kan flyttas fritt. Förslaget behöver inte vara känt. Radiell lins förvrängning är modellerad. Det föreslagna förfarandet består av en sluten lösning, följt av en icke-linjär förfining baserad på kriteriet om maximal sannolikhet. Både Vår nuvarande forskning är fokuserad på ett desktop vision system (DVS) eftersom potentialen för att använda DVS är stor. Kamerorna blir billiga och allestädes närvarande. En DVS riktar sig till allmänheten som inte är experter på datorseende. En typisk datoranvändare kommer att utföra vision uppgifter endast då och då, så de kommer inte att vara villiga att investera pengar för dyr utrustning. Därför är flexibilitet, robusthet och låga kostnader viktiga. Den kamerakalibreringsteknik som beskrivs i detta papper utvecklades med dessa överväganden i åtanke. Den föreslagna tekniken kräver bara att kameran observerar ett planarmönster som visas på några (minst två) olika riktningar. Mönstret kan skrivas ut på en laserskrivare och fästas på en areasonableo plan yta (t.ex. ett bokomslag). Antingen kameran eller det plana mönstret kan flyttas för hand. Förslaget behöver inte vara känt. Den föreslagna metoden, som använder 2D-metrisk information, ligger mellan den fotogrammetriska kalibreringen, som använder explicit 3D-modell, och självkalibrering, som använder rörelsestyvhet eller motsvarande implicit 3D-information. Både datorsimulering och verkliga data har använts för att testa den föreslagna tekniken och mycket goda resultat har erhållits. Jämfört med klassiska tekniker är den föreslagna tekniken betydligt mer flexibel: Vem som helst kan göra ett kalibreringsmönster av sig själv och installationen är mycket enkel. Jämfört med självkalibrering får den en betydande grad av robusthet. Vi tror att den nya tekniken avancerar 3D-datorseendet ett steg från laboratoriemiljöer till den verkliga världen. Observera att Triggs [22] nyligen utvecklat en självkalibreringsteknik från minst fem vyer av en planar scen. Hans teknik är mer flexibel än vår, men har svårt att initiera. Liebowitz och Zisserman [13] beskrev en metod för metrisk upprätande för perspektivbilder av plan med hjälp av metriska uppgifter, t.ex. en känd vinkel, två lika om än okända vinklar och ett känt längdförhållande. De nämnde också att kalibrering av de interna kameraparametrarna är möjlig förutsatt att minst tre sådana rektifierade plan, även om inga experimentella resultat har visats. Under revideringen av detta papper märker vi publiceringen av ett oberoende men liknande arbete av Sturm och Maybank [21].De använder en förenklad kameramodell (bildaxlar är ortogonala för varandra) och har studerat de degenererade konfigurationerna uttömmande för fallet med ett och två plan, som är mycket viktiga i praktiken om bara en eller två vyer används för kamerakalibrering. Papperet är organiserat enligt följande: Avsnitt 2 beskriver de grundläggande begränsningarna från att observera ett enda plan. I avsnitt 3 beskrivs kalibreringsförfarandet. Vi börjar med en sluten lösning, följt av ickelinjär optimering. Radiell lins förvrängning är också modellerad. Avsnitt 4 ger de experimentella resultaten. Både datorsimulering och verkliga data används för att validera den föreslagna tekniken. I tillägget ger vi ett antal detaljer, inklusive tekniker för att uppskatta homografin mellan modellplanet och dess bild. Vi undersöker begränsningarna i kamerans inneboende parametrar genom att observera ett enda plan. Vi börjar med den notation som används i denna tidning.
Zhang REF föreslog en kalibreringsalgoritm som använder ett plant rutmönster som kalibreringsobjekt.
A flexible new technique for camera calibration
{'venue': 'IEEE Transactions on Pattern Analysis and Machine Intelligence', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}