Människor uppfattar och föreställer sig aktivitet i termer av diskreta händelser. Här föreslår författarna en teori enligt vilken uppfattningen om gränser mellan händelser uppstår från pågående perceptuell bearbetning och reglerar uppmärksamhet och minne. Perceptuella system gör kontinuerligt förutsägelser om vad som kommer att hända härnäst. När övergående fel i förutsägelser uppstår, uppfattas en händelsegräns. Enligt teorin beror föreställningen av händelser på både sensoriska signaler och kunskapsstrukturer som representerar tidigare inlärd information om händelsedelar och slutsatser om aktörernas mål och planer. Neurologiska och neurofysiologiska data tyder på att avbildningar av händelser kan genomföras av strukturer i den laterala prefrontala cortexen och att perceptuella förutsägelser fel beräknas och utvärderas genom en processväg, inklusive den främre cingulaten cortex och subkortikala neuromodulerande system. Nyckelord: händelser, uppmärksamhet, minne, prefrontal cortex, orienteringsrespons Vad är en händelse? Världen som presenteras för mänskliga sinnesorgan är kontinuerlig, dynamisk och flyktig. Ändå verkar människor uppfatta händelser som stabila entiteter, för att identifiera delar av händelser och deras relationer till andra delar. Till exempel kan man beskriva bakning kakor genom att lista följande delar: "Förvärma ugnen, blanda ingredienserna i en skål, sätta degen på en cookie ark. .."Detta kan endast återspegla händelse eller olyckor av språklig struktur, men en växande grupp av forskning tyder på att tala om diskreta händelser speglar en djupare psykologisk verklighet, att människor uppfattar aktivitet i termer av diskreta händelser, att pågående bearbetning resurser ägnas åt denna perceptuella process, och att onlineuppfattningen av händelser bestämmer hur episoder kodas i minnet ). Således är händelser viktiga komponenter i perception, uppmärksamhet och minne. I denna artikel presenterar vi en teori om perceptionen av vardagliga händelser, granska psykologiska data som har informerat teorin, och diskutera möjliga neurala substrat för teorins komponenter. Vi börjar med den formella definitionen av en händelse: "ett segment av tiden på en given plats som av en observatör är tänkt att ha en början och ett slut" (Zacks & Tversky, 2001, s. 17). Denna definition är användbar, men uttömmer absolut inte den gemensamma uppfattningen om en händelse. Den vardagliga föreställningen om en händelse har förmodligen en familj-resemplance struktur, med några mycket typiska medlemmar såsom bröllop och frukostar och vissa atypiska medlemmar såsom sönderfall av en radioaktiv atom eller smältning av en damm. Typiska händelser tycks ha vissa gemensamma drag. De sträcker sig från några sekunder (äta en jordgubb) till några timmar (går för en vandring). De är riktade mot ett mål; målet med ett bröllop är att formalisera ett förbund, och målet med frukosten är att mätta sin hunger. Händelserna inbegriper animerade agenter, ofta mänskliga. Dessa särdrag är dock varken nödvändiga eller tillräckliga. Vissa händelser är ganska korta (skära ett band) eller ganska långa (andra världskriget). Händelser som är naturliga händelser, såsom jordskred, kan sakna både mål och animerade agenter. Så, de taxonomiska gränserna för kategorin händelsen är suddig. De rumsliga och tidsmässiga gränserna för händelser kan också vara suddig-det är ibland svårt att säga var eller när en händelse slutar och en annan börjar. Varken taxonomisk fuzzi eller gränsfuzzi är ett särskilt problem för händelsernas psykologi, och båda är exakt jämförbara med objektens psykologi. Här handlar det om kärnan i kategorin händelse: händelser som innefattar målinriktad mänsklig aktivitet och är av blygsam varaktighet (sekunder till tiotals minuter). (För jämförande granskningar av föreställningar om händelser inom psykologi, se Stränger & Hommel, 1996; Shipley, i pressen.) I nästa avsnitt presenterar vi en teori om hur mänskliga observatörer delar upp kontinuerlig aktivitet i diskreta händelser. I följande avsnitt diskuterar vi bevis till stöd för denna teori och dess konsekvenser. Perception kan beskrivas som en grovt hierarkisk process där sensorisk information successivt omvandlas till representationer som utgör grunden för handling. Särskilt viktiga är representationer av världens stater inom en nära framtid, som kan kallas perceptuella förutsägelser. Perceptuella förutsägelser är värdefulla eftersom de tillåter en organism att förutse framtiden och till 2007, Vol. Det är ingen fara. 2, 273-293 0033-2909/07/$12.00 DOI: 10.1037/0033-2909 273 planera lämpliga åtgärder snarare än bara reagera på inkommande stimuli. Sådana framställningar är av avgörande betydelse för att undvika avlyssning av rovdjur, fånga byten och samordna beteendet med andra. I den mån informationsbehandlingen är hierarkisk uppstår perceptuella förutsägelser sent i bearbetningshierarkin eftersom inkommande sensorisk information omvandlas till att generera förutsägelser. Förutom att vara hierarkisk kan perceptionen beskrivas som återkommande: Senare bearbetningssteg påverkar flödet av bearbetning i tidigare skeden. Slutligen kan uppfattningen beskrivas som cyklisk: Perceptuella förutsägelser jämförs ständigt med vad som faktiskt händer, och dessa jämförelser används för att vägleda pågående bearbetning. Dessa tre begrepp-hierarki, återfall, och cyklicitet-är fungerande antaganden i många olika teorier om perception ( Neisser, 1967), neurofysiologi (Carpenter, & Grossberg, 2003; Fuster, 1991), och språkbehandling (van Dijk & Kintsch, 1983). De har utvecklats kanske mest helt i återkommande neurala nätverk modeller, som har tillämpats på ordinlärning (Elman, 1990), till handlingsinlärning (Jordan & Rumelhart, 1992), och till händelse perception (C. Hanson & Hanson, 1996). Den teori som presenteras här, som vi kallar händelsesegmenteringsteori (EST), delar dessa tre egenskaper. I detta avsnitt beskriver vi teorin i informationsbehandlingstermer. Senare i artikeln omarbetar vi teorin när det gäller de neurala system som kan implementera dessa informationsbehandlingskomponenter. EST föreslår att händelsesegmentering uppstår från den perceptuella processströmmen som beskrivs i figur 1. Dess kärna är en väg vars ingång är en uppsättning sensoriska representationer och vars utgång är en uppsättning perceptuella förutsägelser. De sensoriska ingångarna motsvarar den information som överförs av det perifera nervsystemet till cortex. I den visuella modaliteten, till exempel, motsvarar detta grundläggande information om ljusstyrka, färg, och eventuellt några inledande kantextraktion. Sensoriska ingångar omvandlas genom perceptuell bearbetning för att producera multimodala representationer med rikt semantiskt innehåll, kodning av information som objektets identitet och plats, rörelsevägar och andra människors identiteter och attityder. Enligt teorin är bearbetningen tidsorienterad så att den resulterar i förutsägelser om det framtida tillståndet för perceptuella representationer. Att till exempel extrahera en rörelsekontur leder till förutsägelser om objektens framtida placering, och att dra slutsatsen att en persons mål leder till förutsägelser om hans eller hennes framtida rörelser. Vi föreslår att perceptuell behandling styrs av en uppsättning representationer som kallas händelsemodeller som partisk bearbetning i den perceptuella strömmen. En händelsemodell är en representation av "det som händer nu", vilket är robust till övergående variabilitet i den sensoriska inmatningen. Händelsemodellernas stabilitet över tiden är en källa till perceptuell kontinuitet; en pågående händelse är en enda enhet trots potentiella störningar i sensoriska ingångar såsom ocklusion eller distraktion. I detta avseende liknar händelsemodellerna de objektfiler som föreslås för att förmedla objektets kontinuitet i visuell perception (Kahneman, Treisman, & Gibbs, 1992) eller de kortsiktiga aktionsrepresentationer som föreslås för att medla perceptuell constancy i biologisk rörelse (Stränger & Hommel, 1996, se avsnitt 5). Händelsemodeller är dock hypoteser om att vara aktiva under mycket längre tidsramar än objektfiler eller biologiska rörelse representationer. I termer av den nuvarande teorin, objektfiler och biologiska rörelse representationer är hypotes att vara en del av hög nivå perceptuella bearbetningskomponenter. Händelsemodeller är fungerande minnes representationer, som genomförs genom övergående förändringar i neural aktivering snarare än långsiktiga förändringar i synapsvikter. De är inte nödvändigtvis tillgängliga för medvetandet, även om människor kan ha partiell medvetenhet om sitt innehåll under vissa omständigheter. Händelsemodeller är multimodala och integrerar information från syn-, hörsel- och andra sensoriska metoder. I detta avseende liknar de de framställningar som nyligen föreslagits av Baddeley (som utgör en tillfällig buffert. För det mesta är innehållet i händelsemodeller okänsligt för omedelbar sensorisk och perceptuell inmatning, vilket ger en stabil representation av den aktuella händelsen för att styra perceptuell bearbetning. Detta indikeras av den inbäddade pilen som slutar på händelsemodeller komponenten i figur 1. Händelsemodeller får också input från händelser schemata-semantiska minnesrepresentationer som fångar delade funktioner av tidigare påträffade händelser. Händelseschemata innehåller tidigare inlärd information om aktivitetens sekventiella struktur. Till skillnad från händelsemodeller genomförs händelseschemata genom permanenta synapsförändringar. Den information de lagrar innehåller distinkta fysiska egenskaper som objekt och aktörsrörelse, statistisk information om vilka aktivitetsmönster som sannolikt kommer att följa ett visst mönster och information om aktörernas mål. Kvaliteten på perceptuella förutsägelser beror kritiskt på om ens nuvarande händelsemodeller passar bra för det som faktiskt händer. Förutsägelsekvaliteten utvärderas av en feldetekteringsmekanism som jämför den perceptuella processströmmens förutsägelser med vad som faktiskt händer i världen. För det mesta representerar händelsemodellerna händelsernas nuvarande tillstånd väl, och perceptuella förutsägelser är enkla och korrekta. Då och då blir dock aktiviteten mindre förutsägbar, och det aktuella innehållet i händelsemodellerna blir mindre användbart för perceptuella förutsägelser. På dessa punkter ökar förutsägelsefelet. EST föreslår att en gatingmekanism vid dessa tillfällen upptäcker dessa övergående ökningar av förutsägelsefelet och reagerar på dem genom att uppdatera händelsemodellerna. Uppdateringen består av a) att återställa de aktuella representationerna (anges av den streckade svarta linjen i figur 1 ) och b) att tillfälligt öka påverkan av vägen från sensoriska ingångar till händelsemodellerna. Tillsammans driver dessa operationer händelsemodellerna in i ett nytt stabilt tillstånd. När händelsemodellerna uppdateras förbättras vanligtvis förutsägelsefelet och påverkan av sensoriska ingångar på händelsemodellerna minskar. Signalbanorna in i händelsemodellerna kan tänkas styras av en grind som svänger öppna som svar på ökningar i felförutsägelse och sedan snabbt svänger stängt igen. Systemet växlar mellan långa perioder av stabilitet och korta perioder av förändring. Stabilitetsperioder uppfattas av observatörer som händelser, och förändringsperioder uppfattas som gränserna mellan händelser. Händelsemodellernas innehåll bestäms av en kombination av nedifrån-och-upp-behandling och uppifrån-och-ned-behandling. När händelsemodellernas sensoriska ingångar tillfälligt öppnas får de information från det nuvarande tillståndet av sensoriska och perceptuella representationer på ett nedifrån-och-upp-sätt. Eventschemata påverkar händelsemodeller uppifrån och ner. (Vi föreslår att händelsen schematas påverkan på händelsemodellerna är kontinuerlig och opåverkad av gatingmekanismen. Detta påstående grundar sig dock till stor del på parsimoni och kan komma att behöva revideras i framtiden.) Samtidigt som schemata påverkar det aktuella innehållet i händelsemodellerna uppdaterar händelsemodellernas innehåll händelsen schemata genom en långsam inkrementell inlärningsprocess. Händelsemodeller är aktiva och tillgängliga representationer av de händelser som för närvarande pågår, men mängden information som finns i dessa modeller är nästan säkert högre än vad som kan upprätthållas aktivt i ett system med begränsat arbetsminne. Den effektiva kapaciteten hos arbetsminnet kan ökas genom effektiv användning av tidigare lagrade kunskaps representationer. Ericsson och Kintsch (1995) föreslog att man skulle konstruera ett långsiktigt arbetsminne för att beskriva dessa interaktioner. Information som behövs för att utföra kvalificerade aktiviteter kodas snabbt in i långtidsminnet med hjälp av kunskapsstrukturer som förutser framtida krav på hämtning. Denna information förblir lättillgänglig så länge som en del av den är tillgänglig i korttidsminnet och snabbt kan återställas när någon del av strukturen har hämtats. Att utveckla ett effektivt långsiktigt arbetsminne för information inom en viss domän är en färdighet som kräver upprepade övningar med den domänen. Vi antar att de flesta vuxna människor har lång erfarenhet av ett brett spektrum av händelser. Händelseschemata bidrar således till att utöka den effektiva kapaciteten hos händelsemodeller genom att lagra prediktiv information om den framtida relevansen av vissa aspekter av händelser. Här är ett exempel på hur mekanismen i EST kan fungera när man observerar en daglig aktivitet: Tänk dig att se en man diska. Han tar en tallrik från en hög bredvid diskhon, skrapar mat från den och lägger den sedan i diskhon. Han gör samma sak med en andra tallrik. Vid denna tidpunkt, ett antal signaler gör det troligt att han kommer att fortsätta att skrapa plattorna. För det första skulle en fortsatt skrapning upprätthålla ett sammanhängande rörelsemönster. För det andra skulle det överensstämma med tidigare observationer där det var statistiskt sannolikt att skrapningen av en platta följdes av mer skrapning av plattor. För det tredje kan iakttagaren dra slutsatsen att mannen hade som mål att skrapa alla plåtarna. Under den tid som plåtskrotningen pågår skulle det därför vara förutsägbart. Men när mannen skrapade den sista tallriken, skulle saker och ting bli mindre förutsägbara. Det sammanhängande rörelsemönstret skulle upphöra, det statistiska beroendet skulle brytas, och slutsatsen av skådespelarens mål att skrapa alla plattorna skulle inte längre ha prediktivt värde. Vid denna tidpunkt skulle perceptuella förutsägelser minska, vilket skulle leda till aktivering av gatingmekanismen och uppdatering av händelsemodellen. Reynolds, Zacks och Braver, (i pressen) har utvecklat en neural nätverkssimulering som implementerar kärnfunktionerna i EST: perceptuell förutsägelse, aktiveringsbaserade händelsemodeller, och felbaserad gating av dessa modeller. Nätverket presenteras med animeringar av en mänsklig skådespelare som utför enkla handlingar (t.ex. hopphopp), representeras som den tredimensionella placeringen av 18 punkter på skådespelarens kropp (se figur 2). Vid varje tidpunkt försöker nätverket förutsäga skådespelarens kroppsposition vid nästa tidpunkt. Nätverket är utbildat på en corpus av lagrade händelser, så att varje händelse presenteras från början till slut, men varje händelse kan följas av någon slumpmässigt vald händelse från corpus. Nätverket har pooler av enheter som motsvarar sensoriska ingångar, perceptuell bearbetning, förutsagda framtida ingångar och händelsemodeller, såsom beskrivs i EST (se figur 1 ). (Event schemata genomförs inte i simuleringen.) Vägen från sensoriska ingångar till förutsagda framtida utgångar är fullt ansluten på ett feedforward-sätt. Händelsemodellens enheter har kopplingar från sensoriska ingångar som är inhägnade; de öppnas endast vid övergående ökningar av förutsägelsefel. Simuleringar som använder detta nätverk ger stöd för grundläggande arkitektur av EST: Under hela utbildningen, gränser mellan enskilda händelser är förknippade med större förutsägelsefel än är inom-event tid punkter. Dessutom använder nätverket dessa övergående spikar i förutsägelsefel för att uppdatera stabila representationer som skiljer sig mellan möjliga händelser. Dessa evenemangsrepresentationer förbättrar prestandan i prognosuppgiften. Med ap-275 EVENT PERCEPTION propriate gating, kan händelsemodellen representationer själv-organisera utan någon uttrycklig märkning eller kategorisering av händelserna. Således, rätt geting och underhåll av händelse modeller underlättar perception. Observera att det disk-skrapande exemplet och Reynolds et al. (i pressen) Nätet fokuserar på en tidsskala där aktiviteten blir mindre förutsägbar i slutet av diskhanteringen eller i slutet av de enskilda händelserna i nätverkets corpus. Man kan dock förvänta sig variationer i förutsägbarhet även när det gäller finare och grövre tidsramar. Till exempel, det är troligt att när varje skål-skrapa kommer till ett slut, det finns en liten, kort ökning av förutsägelse fel och att när diskning aktivitet kommer till ett slut, det finns en större, längre ökning av förutsägelse fel. Vi antar att arkitekturen i EST implementeras samtidigt på en rad olika tidsskalor, som sträcker sig från några sekunder till tiotals minuter. För varje tidsskala är felsignalen integrerad för att ge en återställningssignal avpassad till lämplig spannmål. Finkorniga representationer är stämda så att de kan uppdateras som svar på små, korta ökningar av förutsägelsefel. För grovkorniga representationer, felsignalen är integrerad med en längre tid konstant sådan att återställs endast som svar på större, mer ihållande ökningar av fel. Förutom samtidig tolkning på flera tidsskalor är det möjligt att händelsesegmentering ibland spårar samtidiga aktiviteter parallellt. När man till exempel är med vid ett barns födelsedagsfest, kan man samtidigt segmentera de handlingar som barn som spelar ett födelsedagsspel och föräldrars som har ett samtal samtidigt. Det är en empirisk fråga om sådan parallellbehandling förekommer eller om observatörerna är begränsade till att bearbeta en aktivitetsström i taget. Enligt EST sker segmenteringen av verksamheten till händelser fortlöpande och spelar två allmänna och centrala roller när det gäller att reglera perception och kognition. För det första styr händelsesegmenteringen fördelningen av kognitiva resurser över tiden. Under perioder med lågt förutsägelsefel inaktiveras vägen från sensoriska ingångar till händelsemodeller och händelsemodellerna är stabila, vilket sparar resurser. Mer intensiv behandling sker tillfälligt när förutsägelsefelet ökar och händelsemodellerna återställs. Denna reglering av resurser över tid kan ses som en form av uppmärksamhet, fokusera bearbetningsresurser adaptivt vid de tillfällen då inkommande sensorisk information är mest beteendemässigt relevant (Coull & Nobre, 1998; Nobre, 2001). Med andra ord kräver inte själva händelsen segmentering uppmärksamhet; snarare, det genomför en mekanism för uppmärksamhet. För det andra styr händelsesegmenteringen uppdateringen av information i arbetsminnet genom att återställa händelsemodellerna. Termen kognitiv kontroll har använts för att beskriva kontrollen av uppmärksamhet och arbetsminne i en mängd olika uppgiftsdomäner (Cohen, Braver, & O'Reilly, 1996; Posner & Snyder, 1975). Enligt vår uppfattning är EST:s förslag att händelsesegmentering styr resursfördelning och uppdaterar minne ett påstående om att händelsesegmentering är en kärn-, domän-allmän mekanism för kognitiv kontroll. Vårt förslag att händelsemodeller upprätthåller stabila representationer som påverkar perceptuell bearbetning och uppdateras som svar på fel av förutsägelse liknar förslag av flera neurala nätverk modeller. I dessa nätverk är tillfällig uppdatering baserad på fel i förutsägelser ett medel för att balansera stabilitet och flexibilitet: Representationerna måste vara stabila över moment-tomment fluktuationer i perceptuell inmatning men behöver uppdateras när de inte längre är lämpliga. Dessa överväganden har spelat en stor roll i utvecklingen av adaptiv resonansteori (ART; Grossberg, 1999; Carpenter & Grossberg, 2003). I ART-nätverk "rengörs" perceptuell input genom återkommande interaktioner med en stabil representation på hög nivå. Denna representation på hög nivå utgör en abstraktion av den perceptuella inmatningen under en viss tidsperiod. När saneringsprocessen leder till stora snedvridningar av den perceptuella inmatningen anses den nuvarande representationen på hög nivå inte längre vara lämplig, och en sökning inleds efter en ny representation på hög nivå. Vårt förslag skiljer sig från det som direkt i ART-nätverk mest markant i denna feljämförelse görs mellan ett förutsagt perceptuellt tillstånd och den faktiska perceptuella inmatningen. I ART-nätverk finns det ingen inneboende orientering av processströmmen med avseende på tid.  Liknande problem motiverar arkitekturen i flera nya modeller av prefrontal cortex (PFC). I dessa modeller representerar PFC aktuella mål för åtgärder och metoder för att uppnå dem. Målrepresentationerna måste vara stabila tills målet har uppnåtts (eller blockerats) för att vara effektivt. Men när ett mål inte längre är relevant är ett nytt målrepresentation önskvärt. I en bred teoretisk granskning föreslog Miller och Cohen (2001) att uppdateringen av PFC-representationer kunde begränsas av phasiska dopaminsignaler från mellanhjärnan dopaminneuroner (Braver & Cohen, 2000), utlösta av oväntade belöningar; andra modeller tar upp möjligheten att oväntad brist på belöning också kan utlösa uppdatering av minnesrepresentationer (O'Reilly, Noelle, Braver, & Cohen, 2002; Rougier, Noelle, Braver, Cohen, & O'Reilly, 2005; Rougier & O'Reilly, 2002). EST skiljer sig från denna modellfamilj i två avseenden. För det första innehåller stabila representationer information om tillståndet i världen snarare än mål och medel för att uppnå dem. För det andra bygger gating i denna familjemodell på underlåtenhet att förutsäga belöningsvärdet av en situation, medan gating i EST bygger på misslyckande av perceptuella förutsägelser. Slutligen innehåller en modell av frontal cortex som föreslagits av Frank och kolleger också stabila representationer som ibland uppdateras genom en gating mekanism (Frank, Loughry, & O'Reilly, 2001; Frank, Seeberger, & O'Reilly, 2004). Men i denna modell, gating mekanismen genomförs av slingor genom frontal cortex, basala ganglier, och thalamus, med subkortikala strukturer som modulerar exciterbarheten av frontal cortex och därmed avgöra om det är stabilt eller plast. Detta tillvägagångssätt, som Miller och Cohens modell (2001) och tillhörande förslag, fokuserar på de representationer som krävs för åtgärder snarare än för uppfattning. Till skillnad från dopaminkonton ger denna modell en naturlig mekanism för selektiv uppdatering av vissa representationer utan att störa andra. Men i samband med händelseuppfattningen skulle en mer global signal kunna vara lämpligare. I EST, föreslår vi att den fullständiga representationen av en händelse vid en given tidsskala uppdateras baserat på en relativt global signal, såsom kan tillhandahållas av katekolamin neurotransmittorer dopamin och noradrenalin. Genom att variera den tidskonstant över vilken denna signal är integrerad, selektiv uppdatering av finkorniga eller grovkorniga händelsemodeller kan åstadkommas. EST skiljer sig alltså från den modell som föreslagits av Frank och kollegerna på tre väsentliga sätt: för det första genom att basera gatingmekanismen på misslyckandet med perceptuella förutsägelser snarare än på belöning, för det andra genom att karakterisera perception snarare än handling, och för det tredje genom att anta en mindre selektiv uppdateringsmekanism som är mer kompatibel med genomförandet av neuromodulerande neurotransmittorer än med kortikotalamiska slingor. De viktigaste nya inslagen i EST är att händelsemodeller upprätthåller stabila representationer av "vad som händer nu" och uppdateras baserat på övergående ökningar av perceptuella förutsägelser fel. Teorin har flera implikationer för perception och kognition: 1. Viktigast, teorin innebär att segmenteringen av pågående aktivitet i diskreta händelser är en spontan samtidig av pågående perception och kräver inte medveten uppmärksamhet. 2. Utgångspunkten är följande: Händelsesegmentering är en mekanism för kognitiv kontroll. Getingmekanismen återställer händelsemodeller och är därmed det sätt på vilket det kognitiva systemet utövar kontroll över dispositionen av bearbetningsresurser och uppdateringen av arbetsminnet. 3. Vad är det som händer? Händelsesegmenteringen sker samtidigt på flera tidsskalor, även om en observatör kan ägna sig åt en viss tidsskala. 4. Vad är det som händer? Händelsesegmentering innehåller information från flera sinnen. Detta beror på det faktum att mekanismerna i EST är allmänna över sensoriska former och införlivar information från flera olika former. Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. Händelsesegmentering beror på förändring. När världen är statisk är förutsägelsen lätt. 6. Vad är det som händer? Händelsesegmentering beror på förkunskaper. Händelsemodellerna är konstruerade genom interaktion mellan sensorisk input och lagrad kunskap (inklusive den kunskap som lagras i händelseschemata). I de följande två avsnitten granskar vi forskning om kognitiva och neurala korrelerar händelsesegmentering med dessa implikationer i åtanke. Den första delen (Orsaker och konsekvenser av Event Segmentation) beskriver beteendedata som ger stöd för modellen. I det andra avsnittet (Neural Correlates of Event Segmentation) beskrivs förslag på hur nervsystemet kan implementera informationsbehandlingsmodellen och en översyn av relevanta neuropsykologiska och neurofysiologiska data som motiverar dessa förslag. Orsaker och konsekvenser av händelsesegmentering Den första frågan som dyker upp i fråga om hur människor uppfattar temporal struktur i händelser är: Hur kan man mäta det? Newtson (1973) införde en enkel och förvånansvärt kraftfull lösning på detta problem, som han kallade enhet (för recensioner, se Newtson, 1976; Stränger & Hommel, 1996;. Deltagarna uppmanas att titta på filmer av vardagliga aktiviteter (t.ex. en person som fyller i ett frågeformulär) och att trycka på en knapp när de bedömer att en gräns mellan på varandra följande händelser har uppstått. Vi använder termen enhet för att hänvisa till denna uppgift och för att skilja den från händelsen segmentering, som vi hypothesize är en pågående perceptual process som är oberoende av någon avsiktlig uppgift. När man utför en enhetsuppgift kan deltagarna bli ombedda att identifiera de största händelserna som de finner meningsfulla (koarse-grained unitization) eller de minsta (fine-grained unitization). Med lite övning har människor i allmänhet inga problem att följa instruktionerna, och denna enkla uppgift har gett upphov till rika och reproducerbara fenomen. Genom två åtgärder är tillförlitligheten i enandet god. För det första visar deltagarna god enighet om lokaliseringen av händelsegränser (Newtson, 1976). För det andra kan de skillnader som finns bland observatörer delvis tillskrivas stabila individuella skillnader snarare än buller: testteststudier har funnit god tillförlitlighet både i längden på de enheter människor identifierar (Newtson, 1976) och på de särskilda platser de markerar som händelsegränser (Speer, Swallow, & Zacks, 2003). Tillförlitligheten i enhetsproceduren ger stöd för EST:s påstående att händelsesegmentering är en spontan samtidig av pågående perception; förfarandet motsvarar intuitivt replikerbara aspekter av observatörernas pågående erfarenhet. Det ursprungliga intresset för händelseenhet gällde social kognition: Hur påverkar det korn vid vilket människor segmenterar en aktivitet observatörernas tilldelningar om varför aktörer utför särskilda handlingar? Newtson (1973) bad deltagarna att segmentera filmer av en man som fyllde i ett frågeformulär eller byggde upp en modellmolekyl till antingen finkorniga eller grovkorniga händelser och sedan göra bedömningar om den aktivitet som hade utförts. När observatörer ombads att segmentera aktivitet till finkorniga händelser var det mer sannolikt att de drog slutsatser om aktörernas permanenta egenskaper (t.ex. personlighetsegenskaper). De gav också intryck av skådespelarnas karaktärsdrag som var mer differentierade och mer övertygade om sina bedömningar. Detta samband mellan finkorniga enheter och dispositionsattributering stöddes korrelationsmässigt i en efterföljande studie (Wilder, 1978b) men inte i en annan (Wilder, 1978a). Den spannmål vid vilken observatörer segment händelser också påverkar dispositional tilldelning observatörer gör. I en studie bedömde deltagarna en skådespelare som mer sympatisk om de hade förenat hennes handlingar till finkorniga enheter snarare än grovkorniga enheter (Lassiter, 1988). Om människor bildar systematiskt olika intryck när de tar hand om finkorniga händelser än grovkorniga händelser, är en rimlig möjlighet att observatörerna anpassar den spannmål vid vilken de segmenterar aktivitet som svar på behoven i situationen. Newtson (1976) föreslog att finkornig enhet är mer resurskrävande än grovkornig enhet och att observatörer enhet vid den grövsta spannmål de kan upprätthålla samtidigt upprätthålla en sammanhängande representation av den pågående verksamheten. Aktivitet som är relativt sammanhängande och förutsägbar kan tolkas på ett grovt korn, medan aktivitet som är förvirrande eller förvånande måste tolkas på ett finare korn. Detta förutsätter att observatörer kan uppfatta gränser endast vid ett tillfälle, i vilket fall det är intuitivt att identifiera få enheter skulle vara mindre resurskrävande än att identifiera många enheter. Bevis för detta förslag har erhållits från studier där en enda överraskande åtgärd infördes i en annars förutsägbar verksamhet (Newtson, 1973) och från studier där den övergripande förutsägbarheten av verksamheten manipulerades mer systematiskt (Wilder, 1978a (Wilder,, 1978b. EST ger en alternativ redogörelse för dessa resultat. Teorin hävdar att människor inte uppfattar händelsegränser på bara en tidsskala. I stället uppfattar de händelsegränser på flera tidsskalaer samtidigt men selektivt ägna sig åt en tidsskala som svar på instruktioner eller andra experimentella manipulationer. Enligt denna uppfattning, när verksamheten är sammanhängande, deltagarna segmentera den på flera tidsskalor och kan välja att ägna sig åt finare eller grövre korn. Närvaro till grövre korn kan vara att föredra eftersom det minskar frekvensen av beslutsfattande och knapptryck. Men när aktiviteten är mindre sammanhängande, grovkornig händelse segmentering kan bryta ner eftersom förutsägelse fel kommer att vara jämnt hög på grov tidsskala, vilket endast finkornig segmentering intakt. Data från experiment där människor delar samma aktiviteter flera gånger vid olika tidpunkter stöder denna hypotes (Hard, Lozano, & Tversky, 2006; Hard, Tversky, & Lang, i press; Lozano, Hard, & Tversky, i press; Speer et al., 2003; Zacks, Tversky, & Iyer, 2001 ). I dessa experiment segmenterade deltagarna aktiviteter på både en grov och en fin korn, på olika visningar. Om tittare som segmenterar vid en finkornig säd spontant grupperade finkorniga händelser i större enheter, skulle man förvänta sig att grovkorniga händelsegränser skulle vara en delmängd av finkorniga händelsegränser. Som ett resultat av detta skulle man förvänta sig att grova och fina händelsegränser skulle justeras så att varje grov gräns skulle placeras nära en fin gräns. Detta mönster har observerats i flera studier (Hard et al., i pressen; Speer et al., 2003; Zacks, Tversky, & Iyer, 2001). Man skulle också förvänta sig att grovkorniga händelser skulle tendera att innehålla en uppsättning finkorniga händelser, så att grova gränser skulle följa snarare än att föregå den fina gräns som de var närmast; detta har också observerats (Hard et al., 2006; Lozano et al., i pressen). Närvaron av relationer i segmentering som spänner tidsskalan indikerar att den grovkorniga segmenteringen inträffade även när deltagarna ägnade sig åt finkornig segmentering. Enligt EST uppdateras arbetsminnesrepresentationer (eventsmodellerna) selektivt vid de tidpunkter som motsvarar perceptuella händelsegränser. Detta innebär att perceptuell information vid dessa tidpunkter får mer omfattande behandling än perceptuell information från andra tidpunkter. Denna extra behandling bör resultera i bättre långtidsminne för denna information. Flera konvergerande åtgärder tyder på att perceptuell information från händelsegränser i första hand är tillgänglig i långtidsminnet. I ett experiment tittade deltagarna på en film och såg sedan stillbilder från händelsegränser, punkter mellan gränser och från en liknande film som de inte hade sett. De rapporterade sedan vilka bilder som kom från filmen de hade sett (Newtson & Engquist, 1976). Noggrannheten var högre för bilder tagna från händelsegränser. En annan studie visade att beskrivningar av händelsegränser från minnet var rikare och mer detaljerade än beskrivningar av icke-bundna (Schwan, Garsoffky, & Hesse, 2000). Dessutom, den totala mängden information som kan återkallas påverkas av korn av segmentering: Flera studier har rapporterat att finkornig enhet av filmer leder till mer detaljerad återkallelse av de händelser som avbildas än grovkornig enhet (C. Hanson & Hirst, 1989; Lassiter, 1988; Lassiter, Stone, & Rogers, 1988). Det är dock för närvarande en fråga om huruvida finkornig enhet också förbättrar igenkänningsminnet för skildringar av händelser (C. Hanson & Hirst, 1991; Lassiter & Slaw, 1991). Dessa effekter är förenliga med åsikten att observatörer selektivt kan ägna sig åt en tidsskala samtidigt som segmenteringen sker samtidigt i flera tidsskalaer. Enligt teorin, när en händelses ytstruktur stämmer överens med dess underliggande händelsestruktur, bör gatingmekanismen fungera effektivt, vilket resulterar i ökad långsiktig återkallelse för händelserna. Omvänt kan ytliga signaler som strider mot en aktivitets händelsestruktur leda till sämre minne. Tre studier har använt filmredigeringsteknik för att testa dessa hypoteser. I den första studien (Schwan & Garsoffky, 2004) tittade deltagarna på korta filmer av vardagliga händelser och påminde sedan om dem. Filmerna presenterades antingen intakta, med raderingar som motsvarade intervaller kring händelsegränser, eller med raderingar av intervaller mellan händelsegränser. Minnet för de redigerade filmerna med bevarade händelsegränser var lika bra som 278 ZACKS, SPEER, SWALLOW, BRAVER, OCH REYNOLDS minne för intakta filmer, men minne för redigerade filmer med borttagna intervall runt händelsegränser var sämre. I den andra studien undersöktes längre händelser och manipulerade signaler till händelsestrukturen genom att markera händelsegränserna snarare än att ta bort åtgärder (Boltz, 1992). I denna serie experiment tittade deltagarna på en långfilm utan reklamavbrott eller en film med reklamavbrott. Brytorna motsvarade eller stod i konflikt med händelsegränser. Kommerser vid händelsegränser förbättrade senare återkallande av verksamheten, medan reklam vid icke-bundna nedsatt minne. Kommersiella avbrott vid händelsegränser förbättrade också minnet för den tidsmässiga ordningen av händelser. En annan studie (Schwan et al., 2000) manipulerade placeringen av skärningar mellan olika kamerapositioner i kortfilmer. Klipper vid händelsegränser förbättrade minnet för dessa punkter i tid men hade liten effekt på den totala minnesprestandan. Det är anmärkningsvärt att placeringen av nedskärningar i Schwan et al. (2000) studien gav relativt svaga effekter jämfört med placeringen av reklam i Boltz studien. En möjlighet är att enkla nedskärningar inte är tillräckligt framträdande för att påverka driften av gating mekanism-åtminstone för deltagare som används för att titta på filmer och TV. En annan möjlighet är att effekterna av händelsesegmentering på minnet är mer uttalade vid längre tidsperioder. Tillsammans konvergerar dessa resultat genom att stödja en roll för händelsesegmentering i långtidsminneskodning. Mönster av individuella skillnader tyder på ett starkt samband mellan ens förmåga att segmentera aktivitet under inlärningen och ens förmåga att minnas den senare. I en studie (Zacks, Speer, Vettel, & Jacoby, 2006), äldre vuxna med och utan demens av Alzheimers typ (DAT) segmenterade filmer av vardagliga händelser och sedan utförde ett igenkännande minne test för visuella detaljer från filmerna. En individs förmåga att ordentligt segmentera filmerna utvärderades genom att jämföra henne eller hans segmentering med segmenteringen av gruppen som helhet. Grupptypisk segmentering befanns vara en unik prediktor av senare minne, även efter närvaron av demens och övergripande kognitiv nivå kontrollerades. Detta är förenligt med EST:s förslag att händelsegränser får rikare behandling och därmed att identifieringen av de rätta gränserna resulterar i effektivare kodning för långtidsminne. Teorins förslag att händelsegränser får olika behandling under perception har konsekvenser för förmågan att använda perceptuella erfarenheter när man lär sig nya färdigheter. Förmågan att segmentera en aktivitet i rätt enheter bör vara värdefull för att lära sig hur man utför de åtgärder som sker under aktiviteten. Flera studier av hur man lär sig av händelser stöder denna hypotes. I en serie experiment lärde sig deltagarna från en film hur man monterar en TV-vagn eller en byggblocksmodell (Hard et al., 2006). Under inlärningsfasen segmenterade de filmen till händelser; efteråt byggde de TV-vagnen eller modellen. Ett antal särdrag i situationen varierade: om deltagarna segmenterade vid en grov spannmål, en finkornig spannmål, eller både (och, i så fall, i vilken ordning), om deltagarna beskrev verksamheten under segmentering, och om de uttryckligen instruerades att gruppera finkorniga händelser i större strukturer. Över experimentella förhållanden observerades ett konsekvent mönster: De individer vars segmentering var mer hierarkiskt strukturerad var bättre på att montera TV-vagnen än de vars segmentering var mindre hierarkiskt strukturerad. Detta var sant över experimentella förhållanden och mellan individer under förhållanden. Deltagarnas beskrivningar tydde på att nyttan med hierarkisk kodning förmedlades av en tendens för de deltagare som segmenterade hierarkiskt att simulera händelserna ur skådespelarens synvinkel. En efterföljande serie experiment experimentellt manipulerade perspektiv tar och stödde hypotesen att hierarkisk kodning underlättade simulering av skådespelarens perspektiv (Lozano et al., i pressen). I en slutlig inlärningsstudie (Zacks & Tversky, 2003) fick deltagarna lära sig om en daglig procedur, som att sätta ihop ett musikinstrument med hjälp av ett datorprogram. Programmet var utformat för att visuellt avbilda en uppsättning presumerade grovkorniga händelsegränser i förfarandet eller för att kollidera med dessa gränser. I ett experiment identifierades händelsegränser genom att man bad en separat grupp deltagare att segmentera en film av den aktivitet som skulle läras ut. I detta experiment förbättrade den visuella strukturen, som sammanföll med dessa gränser, minnet för händelsernas ordning. I ett annat experiment togs händelsegränser från tillverkarens instruktioner, som kan ha stått i konflikt med perceptuellt naturliga händelsegränser. I detta experiment reducerade förstärkningen av händelsegränserna minnet för händelsernas ordning. Dessa resultat tyder på att minnet underlättas när ytsignaler stöder en aktivitets inneboende händelsestruktur, och minnet försämras när ytstrukturen kolliderar med den inneboende händelsestrukturen. Studier av långtidsminne för händelser och studier av inlärningsprocedurer från händelser tyder på att händelsegränser används för att strukturera minneskodning. Det faktum att händelsegränser kommers ihåg bättre än icke-bundna stöder EST:s påstående att händelsesegmentering är en kognitiv kontrollmekanism. Ytterligare stöd för detta påstående är att individer som är bra på segmentering händelser minns dem bättre än individer som är fattiga på segmentering. Dessutom underlättar kureringen av den lämpliga händelsestrukturen minnet, medan felbehandling av händelsestrukturen försämrar minnet. Slutligen, människor konsekvent segmentera verksamheten hierarkiskt, vilket gör anslutningar som spänner över tidsperioder. Detta stöder påståendet att händelsesegmenteringen sker samtidigt på flera tidsskalaer. Enligt EST beror händelsesegmenteringen på förändringar i miljön och på förkunskaper. Fysiska förändringar i miljön kan driva händelsesegmentering nedifrån och upp genom att öka potentialen för förutsägelsefel. När sensoriska ingångar är konstant, ett väl avpassat perceptuellt förutsägelsesystem kommer att följa det gamla ordspråket om väderprognoser-"morgon kommer att vara samma som idag"-och kommer att vara korrekt i denna förutsägelse. När förändringar inträffar finns det fler möjligheter till fel. Samtidigt kan förkunskaper påverka händelsesegmenteringen på ett uppifrån-och-ned-sätt genom att förvanska systemets tolkning av vad en förändring innebär. En typ av förkunskaper kan knytas till domänspecifika resonemang om mål och planer. När man tittar på målinriktad mänsklig aktivitet kan observatörer dra slutsatsen att en aktör har ett mål på grundval av tidigare erfarenheter eller uttryckliga instruktioner och använda denna information till förutsägelser om partiskhet. Till exempel, baseball fans kan förutse händelser som kan komma som en överraskning för baseball nybörjare (t.ex., alla spelare som kör utanför fältet i slutet av en inning), och detta är sannolikt att påverka händelsen segmentering. Ytterligare 279 EVENT PERCEPTION typ av förkunskaper innebär domän-allmänt statistiskt lärande. Människor har kraftfulla mekanismer för att lära sekventiella beroenden i strömmar av information, som kan påverka motoriska prestanda (Seger, 1994) och språkinlärning (t.ex., Brent, 1999; Saffran, Aslin, & Newport, 1996). Liknande mekanismer kan vägleda perceptuella förutsägelser. Enligt modellen kodas förkunskaper om mål och planer och tidigare statistisk inlärning i händelse av schemata. En liten mängd bevis tyder på att både fysiska förändringar och förkunskaper korrelerar med uppfattningen om händelsegränser. En distinkt fysisk förändring som korrelerar med uppfattningen om händelsegränser är rörelse. I en studie förenade deltagarna korta filmer, och försökspersonerna identifierade de punkter som de flesta observatörer kom överens om var händelsegränser (Newtson, Engquist, & Bois, 1977). Filmerna kodades då med hjälp av en dansnotation som gav en diskret representation av vilka skådespelare leder hade ändrat position med mer än 45° under varje 1-s intervall. Antalet fogar som förändrades mellan på varandra följande intervall är ett grovt index över rörelsemängden vid den punkten i filmen. Antalet växlande leder var medelvärde vid varje korn för övergångar till och från händelsegränser och för successiva intervall inom en händelse. Övergångar till och från händelsegränser hade statistiskt sett ett större antal förändringar (dvs. mer rörelse) än vad som skedde inom händelseintervallen. Konvergerande bevis för ett samband mellan rörelsefunktioner och segmentering kommer från en nyligen genomförd studie där deltagarna segmenterade animationer av geometriska objekt som spelar enkla spel (Hard et al., i pressen). Animationer kodades av öga för rörelseförändring såsom stopp, riktning förändringar, och förändringar i hastighet. Dessa rörelseförändringar var förknippade med ökningar i både finkornig och grovkornig segmentering. Ett par studier (som sammanfattas i Baird & Baldwin, 2001 ) tyder på att händelsesegmentering är korrelerad med aktörernas mål och planer. I en studie ombads en grupp deltagare att segmentera filmer av vardagliga aktiviteter utifrån när skådespelaren fullföljde ett mål. En andra grupp av deltagare tittade på sekvenser tagna från dessa filmer med korta toner placerade antingen vid punkter när målen var klara eller vid midpoints mellan målslut. Efter varje sekvens ombads de att titta på den igen och trycka på en knapp för att markera var tonen hade uppstått. Tonerna koms ihåg mer exakt när de placerades på målslut, medan medelpunktstonerna kom ihåg att de hade inträffat närmare fullbordan än de faktiskt gjorde. Dessa effekter på minnet tyder på att deltagarna uppfattade aktiviteten i form av avsiktliga enheter, och detta påverkade hur tonernas platser lagrades under den inledande kodningsfasen. En alternativ förklaring är dock att kunskapsstrukturer som representerar mål förväntade prestanda endast under uppdragets återhämtningsfas. Mer direkta bevis för att måluppfyllelser uppfattas som händelsegränser kommer från en andra studie, som genomförs med 10 -11 månader gamla spädbarn. I detta experiment utsattes spädbarnen gång på gång för en sekvens tagen från en film av en daglig aktivitet. De testades sedan med en av två ändrade versioner av sekvensen. I den ena versionen infogades en paus i ett ögonblick som hade identifierats som slutförande av ett mål; i den andra infogades en paus i mitten av två kompletteringar. Försökspersonerna trodde att om spädbarnen kodade aktiviteten i termer av skådespelarens avsikter, skulle en paus i mitten av att uppnå ett mål vara mer förvånande än en paus i slutet av slutförandet av ett mål. Därför bör de titta längre på versionen med en paus i mitten. Detta var exakt vad försökspersonerna fann: Spädbarn tittade längre på de ändrade sekvenserna när dessa sekvenser innehöll en paus som avbröt ett pågående mål jämfört med när pausen inträffade vid ett målslut. En nyligen genomförd studie visade att både fysiska förändringar och mål är systematiskt relaterade till händelsesegmentering (Zacks, 2004). I tre experiment tittade deltagarna på animationer som visade rörelserna hos ett par föremål (se figur 3A) och förenade dem för att markera grovkorniga eller finkorniga enheter. Två typer av animering visades: Målinriktad aktivitet stimuli genererades genom att spela in åtgärder av två personer som kontrollerar Figur 3. A: Spår av två slumpmässigt rörliga föremål. Från objektets tidsvarierande x- och y-platser beräknades en uttömmande uppsättning rörelseegenskaper, som inkluderade objektens position, hastighet och acceleration, avståndet mellan objekten och deras relativa hastighet och relativ acceleration. B: Rörelsefunktioner var ganska förutsägbara om var observatörer segmenterade aktiviteten när aktiviteten slumpmässigt genererades och förenades på en finkornig. Unitiseringens beroende av rörelseegenskaper reducerades för målinriktad mänsklig aktivitet och för grovkornig enhetisering.  ZACKS, SPEER, SWALLOW, BRAVER, OCH REYNOLDS objekten i ett enkelt videospel, och slumpmässig aktivitet stimuli genererades av en slumpmässig process utformad för att matcha hastigheten och accelerationen av videospelet stimuli. Hellre än handkodning rörelseegenskaper av intresse för experimenterarna (Hard et al., i pressen; Newtson et al., 1977) utfördes en kvantitativ rörelseanalys. För varje animering beräknades en uttömmande uppsättning rörelseegenskaper, inklusive varje objekts position, hastighet och acceleration, avståndet mellan objekten, deras relativa hastighet och deras relativa acceleration. För varje experimentellt tillstånd karakteriserades förhållandet mellan rörelseegenskaperna och sannolikheten att en deltagare skulle identifiera en händelsegräns med hjälp av linjära modeller. Rörelsefunktioner var signifikant relaterade till händelseenhet för alla förhållanden, vilket ger bevis för att distinkta fysiska egenskaper spelar en roll i händelsesegmentering. Två ytterligare resultat föreslog att behandlingen av rörelseinformation interagerade med målbehandling för att bestämma händelsesegmentering. För det första var förhållandet mellan rörelseegenskaper och enhet konsekvent starkare för finkornig enhetisering än grovkornig enhetisering (se figur 3B ). Detta tyder på att rörelseegenskaper kan spela en särskilt stor roll när det gäller att identifiera de minsta aktivitetsenheterna, men att andra egenskaper kan vara viktiga för att identifiera vilka av dessa lågnivåhändelsers gränser som också är gränser mellan större verksamhetsenheter. För det andra var förhållandet mellan rörelseegenskaper och enhet svagare för målinriktad aktivitet än för slumpmässig aktivitet. Detta tyder på att tidigare kunskap kan spela en roll när det gäller att modulera hur fysiska egenskaper bearbetas för att identifiera händelsegränser. Kunskap om aktörernas mål är en källa till förkunskaper som kan påverka händelsesegmenteringen. Enkel statistisk information är en annan kompletterande källa till förkunskaper, som också är relaterad till den perceptuella segmenteringen av händelser. En serie studier visade att liknande mekanismer kan spela en roll i identifieringen av händelser och deras gränser (Avrahami & Kareev, 1994). I tre experiment tittade deltagarna på filmer som gjorts genom att sätta ihop kortklipp från tecknade filmer. I det första experimentet konstruerade experimentörerna en sekvens av klipp som inkluderade en perceptuellt betydande förändring. Dessa förändringar identifierades av otränade deltagare som en delgräns. En andra grupp deltagare tittade på en ström av klipp som innehöll upprepade presentationer av sekvensen. De visades sedan sekvensen i en kort ström av klipp och tillfrågades om var de tyckte att den skulle delas. Dessa deltagare placerade gränsen inte vid den framträdande förändringen utan i slutet av sekvensen. Ett andra experiment visade att deltagarna var mer benägna att känna igen en sekvens som upprepades under en film om klippen som visades före och efter sekvensen varierade. Ett sista experiment visade en liknande effekt med hjälp av ett återkallningsparadigm. Dessa uppgifter tyder på att upprepningen av en godtycklig sekvens över olika sammanhang är tillräcklig för att den ska uppfattas som en sammanhängande enhet. Det är dock viktigt att notera att uppgifterna i alla tre experimenten var starkt beroende av minnet, så i vilken utsträckning dessa data talar till perception, som sådan, är inte klart. Sammanfattningsvis ger studier av förenandet av händelser belägg som överensstämmer med EST:s påståenden att händelsesegmentering beror på förändring och att händelsesegmentering beror på förkunskaper. Det faktum att händelsegränser korreleras med förändringar i rörelseegenskaper i två helt olika paradigm indikerar att händelsesegmentering beror på förändring. Det faktum att händelsegränser korreleras med mål och med sekventiell statistisk struktur indikerar att händelsesegmentering beror på tidigare erfarenhet.
I vidare arbete Zacks et al. REF fann bevis för att när människans uppfattning inte motsvarar den interna förutsägelsen uppfattas en händelsegräns.
Event perception: A mind/brain perspective
{'venue': 'Psychological Bulletin', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}