Vi studerar den tidsmässiga utvecklingen av strukturen i världens största tunnelbanenätverk på ett undersökande sätt. Vi visar att alla dessa nätverk på ett anmärkningsvärt sätt konvergerar till en form som har liknande generiska egenskaper trots sina geografiska och ekonomiska skillnader. Denna begränsande form är gjord av en kärna med grenar som strålar ut från den. För de flesta av dessa nätverk, den genomsnittliga graden av en nod (station) inom kärnan har ett värde av order 2.5 och andelen av k 1⁄4 2 noder i kärnan är större än 60 procent. Antalet grenar skalar ungefär som kvadratroten av antalet stationer, den nuvarande andelen grenar motsvarar ungefär hälften av det totala antalet stationer, och den genomsnittliga diametern av grenar är ungefär dubbelt så stor som den genomsnittliga radial utvidgningen av kärnan. Spatial åtgärder såsom antalet stationer på ett visst avstånd till barycenter visar en första regim som växer som r 2 följt av en annan regim med olika exponenter, och slutligen mättade. Dessa resultat-svårt att tolka inom ramen för fraktal geometri-bekräfta och ge en naturlig förklaring i den geometriska bilden av denna kärna och deras grenar: den första regimen motsvarar en enhetlig kärna, medan den andra regimen kontrolleras av interstation avstånd på grenar. Den uppenbara konvergensen mot en unik nätform inom den tidsmässiga gränsen tyder på att det finns dominerande, universella mekanismer som styr utvecklingen av dessa strukturer.
Roth och Al. studerade den tidsmässiga utvecklingen av strukturen i världens 14 största tunnelbanenät och visade att dessa nät konvergerar till en form som delar liknande generiska egenskaper trots deras geografiska och ekonomiska skillnader REF.
A long-time limit for world subway networks
{'venue': 'Journal of The Royal Society Interface', 'journal': 'Journal of The Royal Society Interface', 'mag_field_of_study': ['Mathematics', 'Physics', 'Computer Science', 'Medicine']}