Även om empiriska bevis belyser vikten av straff för samarbete i kollektiva åtgärder, är det fortfarande tveksamt hur ansvarsfulla sanktioner som främst riktar sig mot icke-kooperativa ämnen kan utvecklas. Straff är kostsamt; för att sprida det kräver vanligtvis lokala interaktioner, frivilligt deltagande eller belöningar. Teorin och experiment tyder dessutom på att vissa ämnen missbrukar möjligheterna genom att begå antisociala straff (som skadar samarbetsvilliga), illvilliga handlingar (som skadar alla) eller hämnd (som ett svar på att bli straffad). Dessa argument har lett till slutsatsen att straffet är maladaptive. Här använder vi evolutionär spelteori för att visa att denna slutsats är för tidig: Om interaktioner är icke-anonyma, samarbete och straff utvecklas även om initialt sällsynta, och sanktioner riktas endast mot icke-samarbetstagare. Vår villighet att straffa fria ryttare är därför i slutändan ett själviskt beslut i stället för en altruistisk handling. Straff tjänar som en varning och visar att man inte är villig att ta emot orättvisa behandlingar. Numerösa experiment visar att människor är ivriga att straffa andra för orättvist beteende [1] [2] [3] [4] [5] [6], vilket tyder på att vi är utrustade med en benägenhet för vedergällning 7. Det evolutionära ursprunget till denna benägenhet är dock förbryllande eftersom straff är kostsamt och därför sannolikt inte kommer att utvecklas om det inte leder till direkta eller indirekta fördelar [8] [9] [10] [11] [12] [13]. En väg av forskning har hävdat att sanktioner är dyrare för de bestraffade och att straff därmed ger en relativ vinst fördel till bestraffaren 9, 11, 12, 14. I dessa modeller, straff kan utvecklas, ibland även om bestraffare är initialt sällsynta, om det finns kompletterande mekanismer såsom frivilligt deltagande i den kollektiva strävan 11, 12, lokala interaktioner på en lattice eller på ett nätverk 9, [15] [16] [17] [18] [19], eller alternativet att belöna samarbetspartner 13. Förvånansvärt nog visade det sig också att avhoppare som straffar andra avhoppare bidrar till att bana väg för ett kooperativt samhälle [14] [15] [16]. Men även om en relativ vinstfördel för straffaren kan förklara uppkomsten av straff, kan den inte redogöra för uppkomsten av ansvarsfullt straff, som endast riktar sig till avhoppare. Om blotta handlingen att straffa andra ger en fördel för den som straffar, då bör trots och asocialt straff så småningom ta över. De flesta tidigare studier antog att endast avhoppare straffas, vilket klart motsäger experimentella bevis från många länder 20. Två nya modeller som också gör det möjligt att straffa samarbetspartner har visat att antisociala straff fullt ut kan förhindra utvecklingen av samarbete och ansvarsfulla sanktioner i båda, väl blandade 21 och lattice-strukturerade 22 populationer. Därför uppstår frågan om straff kan främja samarbete över alla 6. Men i de flesta verkliga interaktioner, beslutet att straffa andra påverkar inte bara de relativa utbetalningar av spelarna, men också deras rykte. Om straffet kan iakttas av andra, kan det betala för att sanktionera endast avhoppare. Ett experiment nyligen tyder på att känslor som ilska eller moralisk avsky kan ha utvecklats som ett åtagande anordning; de leder människor att bortse från de omedelbara konsekvenserna av sitt beteende för att bevara integriteten och behålla sitt rykte. Här underbygger vi detta argument med en evolutionär modell. Vi får ett exakt villkor för utvecklingen av ansvarsfullt straff i närvaro av antisocialt straff. Vår modell visar att ryktet tillåter samevolution av samarbete och ansvarsfulla sanktioner även om båda till en början är sällsynta.
På så sätt kan sociala strafftagare indirekt gynnas genom att bevara ryktet om att bestraffa orättvist beteende REF.
Emergence of responsible sanctions without second order free riders, antisocial punishment or spite
{'venue': 'Scientific Reports', 'journal': 'Scientific Reports', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}