Nätverksvirtualiseringsteknik gör det möjligt att skapa virtuella nätverk som återspeglar kraven på olika tjänster och distribuerar resurser från ett fysiskt nätverk bland virtuella hyresgäster. Nyligen har virtualiseringen av fysiska nätverk genom programvarudefinierad nätverksteknik blivit en populär metod. OpenVirteX är en programvarudefinierad nätverksbaserad nätverksvirtualiseringsplattform som kan skapa flera virtuella och programmerbara nätverk ovanpå en enda fysisk infrastruktur och ge fullständig isolering av varje virtuell hyresgäst. Vissa brister kvarstår dock i OpenVirteX, varav en är bristen på en mekanism för att distribuera fysiska nätverksresurser effektivt bland de virtuella hyresgästerna. I den här artikeln föreslår vi en ny kvalitets-av-tjänstehanteringsmekanism, baserad på den enda hastighet tre färgmarkör som föreslås av Internet Engineering Task Force. Denna mekanism använder två nya token hinkar, kallas globala token hinkar, som används för att samla tomma polletter från varje virtuellt nätverk. Dessutom kan en resurshanterare omfördela de insamlade polletterna mellan de virtuella nätverken beroende på deras vikt. Slutligen uppnår vårt arbete en maximal förbättring på cirka 1,6 gånger jämfört med tidigare mekanismers resultat. Programvarudefinierat nätverk, nätverksvirtualisering, servicekvalitet, autonomt nätverk, enkel hastighet tre färgmarkör Datum Creative Commons CC-BY: Denna artikel distribueras enligt villkoren i Creative Commons Atttribution 3.0 Licens Software-definierat nätverk (SDN) är en framväxande arkitektur som är dynamisk, hanterbar, kostnadseffektiv och anpassningsbar, vilket gör den idealisk för högbandsbredd dynamisk natur av dagens applikationer. 2 Kärnkoncepten i SDN 3 kan sammanfattas enligt följande: (1) SDN frikopplar styrplanet från dataplanet så att nätverkselementen kan koncentrera sig på att hantera trafiken och (2) SDN konsoliderar styrplanet så att ett enda program styr dataplanet för flera nätverkselement. Figur 1 visar skillnaden mellan en befintlig nätinfrastruktur och en SDN-infrastruktur. Nämligen, i den gamla nätverksinfrastrukturen, det plan som ansvarar för paket vidarebefordring (dvs. Dataplanet) och det plan som ansvarar för routing (dvs. styrplanet) är integrerade i ett enda nätelement. I denna infrastruktur, eftersom alla funktioner är beroende av den verkliga hårdvaran, är det nästan omöjligt för nätverksadministratörer att ändra beteendet hos nätverkets kärna om inte nätverksadministratörerna ändrar enheternas konfiguration manuellt. Däremot separerar SDN-infrastrukturen styrplanet från alla nätverkselement och integrerar dem i en centraliserad server, som kallas styrenheten. Dessutom ger det en uppsättning väldefinierade protokoll och program programmeringsgränssnitt (API) för kommunikationen mellan controller och nätverkselement, vilket gör det möjligt för administratörer att anpassa nätverket genom program som körs på controllern. Denna funktion ger nätverksadministratörer en ny metod för att styra och hantera hela nätverket lättare och det är inte nödvändigt att ändra enhetens konfiguration manuellt, vilket avsevärt minskar kostnaderna för nätverkshantering. För närvarande är det typiska och faktiska standardprotokollet för kommunikation mellan styrenheten och SDN-elementen OpenFlow. 4 OpenFlow utvecklades av Stanford University och användes ursprungligen för forskning. Nu har det blivit en öppen standard som kan utvecklas fritt eller genomföras. Ett enastående inslag i SDN är flexibilitet. Till
Shi och Chung Ref föreslog en lösning för att uppnå QoS i SDN genom märkning av dataplanspaket och hantering i kontrollplanet.
A traffic-aware quality-of-service control mechanism for software-defined networking-based virtualized networks
{'venue': None, 'journal': 'International Journal of Distributed Sensor Networks', 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}