Vi presenterar en metod som använder sig av retinal integrationstid i det mänskliga visuella systemet för att öka upplösningen av displayer. Med tanke på en indatabild med en upplösning som är högre än displayupplösningen beräknar vi flera bilder som matchar displayens ursprungliga upplösning. Vi återger sedan dessa lågupplösta bilder i en sekvens som upprepar sig på en hög uppfräschningsdisplay. Perioden av sekvensen faller under den retinala integrationstiden och därför integrerar ögat bilderna temporalt och uppfattar dem som en bild. För att uppnå upplösningsförbättring tillämpar vi små amplitudvibrationer på displaypanelen och synkroniserar dem med skärmens uppdateringscykler. Vi härleder den upplevda bildmodellen och använder den för att beräkna de lågupplösta bilder som är optimerade för att förbättra den uppenbara upplösningen av den upplevda bilden. Detta tillvägagångssätt uppnår upplösningsförbättring utan att behöva flytta det visade innehållet över skärmen och erbjuder därför en mer praktisk lösning än befintliga metoder. Dessutom använder vi vår modell för att fastställa begränsningar av den mängd upplösningsförbättring som kan uppnås genom sådana displaysystem. I denna analys drar vi en formell koppling mellan vår display och super-upplösning tekniker och finner att båda metoderna har samma begränsning, men denna begränsning härrör från olika källor. Slutligen beskriver vi i detalj ett enkelt fysiskt förverkligande av vårt displaysystem och visar dess förmåga att matcha det mesta av det spektrum som visas på en skärm med två gånger upplösningen.
Berthouzoz och Fattal REF utnyttjar denna integrationseffekt för att uppnå upplösningsförbättring genom små amplitudvibrationer till en display, synkroniserad med skärmens uppdateringscykler.
Resolution enhancement by vibrating displays
{'venue': 'TOGS', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Computer Science']}