Innovationer inom datavisualisering sätter punkt för landvinningarna inom forskningen om mänskliga förbindelser sedan dess början. Från tensorglyfer för diffusion-viktad avbildning, till avancerad rendering av anatomiska traktater, till nyare graf-baserade representationer av funktionella konnektivitetsdata, många av de sätt vi har kommit att förstå den mänskliga connectome är genom den intuitiva insikt dessa visualiseringar möjliggör. Trots detta kvarstår flera olösta problem. Till exempel, probabilistisk traktatografi saknar den visuella dragningskraften hos dess deterministiska motsvarighet, multimodala representationer kräver extrema nivåer av datareduktion, och att göra den fullständiga förbindelsen inom ett anatomiskt utrymme gör innehållet rörigt och oläsligt. Delvis kräver dessa utmaningar kompromisser mellan flera spänningar som bestämmer connectome visualisering praxis, såsom att prioritera anatomisk eller connectomic information, estetisk dragningskraft eller informationsinnehåll, och noggrannhet eller läsbarhet. För att illustrera de pågående förhandlingarna mellan dessa prioriteringar ger vi en översikt över olika visualiseringsmetoder som har utvecklats för anatomiska och funktionella konnektivitetsdata. Därefter beskriver vi interaktiva visualiseringsverktyg som för närvarande finns tillgängliga för användning inom forskning, och vi avslutar med oro och utveckling i presentationen av konnektivitetsresultat. © 2013 Upphovsmännen. Publicerad av Elsevier Inc. När undersökningen av den mänskliga hjärnan begränsades av vad ögat kunde se, låg dess struktur, om än utstuderad, inom vårt mentala grepp. Men intresset för uppkoppling, liksom för cytoarchitectonics för hundra år sedan, har skapat en ny dimension av information för att assimilera. När våra data växer i invecklade, speglar de bilder vi skapar hur vi ger dem betydelse - eftersom implicita (och ofta explicita) i våra visualiseringar av den mänskliga connectome är de kategorier, metaforer och abstraktioner som vi använder för att göra det begripligt. En liknande övergång i visuella metaforer pågick med uppkomsten av masstransitsystem för över hundra år sedan. Precis som hjärnans komplexitet utgjorde de obekanta transportsystemen en utmaning för hur man effektivt kan förmedla sin struktur till allmänheten. Tidiga London Underground kartor fann komfort i förtrogenhet, och svänger tågvägar diskret in i konturerna av den befintliga stadsbilden (Fig. 1, högst upp). Det var bara några årtionden senare som den skarpa, emblematiska formen - följdriktigt imiterade världen övergick till att bli (Fig. 1, längst ner). Genom att betona de relativa kopplingarna, snarare än den underliggande terrängen, gav den resulterande bilden betraktaren en intuitiv kartläggning av relevant information. Kartor visar oss aldrig allt om en plats eller ett utrymme; deras värde ligger snarare i kartografens insikt att beskriva utvalda funktioner över andra. Varje karta har ett sammanhang - och när innehållet flödar över av otaliga datadimensioner blir uppgiften att skapa intuitiva, informativa och uppriktiga bilder ännu mer utmanande. Kartläggningen av kopplingar i den mänskliga hjärnan har varit en visuell berättelse om ökande komplexitet, ständigt dras mellan olika prioriteringar av datapresentation. Våra illustrationer och figurer berättar om övergången från att beskriva hjärnan som ett tredimensionellt objekt till att beskriva närheten av områden i termer av styrkan i anslutningar. Dessa två grundläggande modeller av hjärnrymd, även om det finns fler, är grunden för de territoriella striderna för att definiera rymden. Resultatet i någon connectome bild är en innehållsberoende balans av anatomisk klarhet kontra connectomic komplexitet. Kartläggning av sambandet har också tvingats kämpa med att utveckla metoder -analytiska verktyg som i vissa fall kan ha överskattat deras faktiska informationsinnehåll. Kontroverser kring sannfärdigheten hos stigar som härletts från diffusionsviktad avbildningsbaserad traktatografi (Dyrby et al., 2007; Hubbard och Parker, 2009; Jbabdi och Johansen-Berg, 2011) eller funktionell konnektivitet härledd med kontroversiella analytiska metoder (t.ex. Saad et al., 2012; Smith et al., 2011) löper risken för visualiseringar som gör att de underliggande data verkar bedrägligt påtagliga. Syftet med en bild, ur detta perspektiv, är att korrekt visa osäkerheten i data (Allen et al., i pressen) - vare sig det är statistiskt eller metodologiskt. Med tanke på den höga neuroImage 80 (2013) [445][446][448][449][450][451][452][453][454][455][456][457][458][459][460][461]
Margulies m.fl. REF ger en översikt över olika ramar för att visualisera den mänskliga connectome.
Visualizing the human connectome
{'venue': 'NeuroImage', 'journal': 'NeuroImage', 'mag_field_of_study': ['Computer Science', 'Medicine']}