Vi studerar fördelningen av tid över beslutsproblem. Om en beslutsfattare (1) har bullriga uppskattningar av värdet, (2) förbättrar dessa uppskattningar ju längre han eller hon analyserar ett val problem, och (3) allokerar tid optimalt, då beslutsfattaren bör spendera mindre tid att välja när skillnaden i värde mellan två alternativ är relativt stor. För att testa denna förutsägelse ber vi ämnen att göra 27 binära incitament-kompatibla intertemporala val, och mäta svarstid för varje beslut. Vår tidsfördelningsmodell förklarar 54 % av variansen i genomsnittlig beslutstid. Dessa resultat stöder uppfattningen att beslutsfattandet är en kognitivt kostsam verksamhet som använder tid som en insats som fördelas enligt kostnads-nyttoprinciper.  Agenter bör fördela tid efter kostnads-nytto-avsättningar. Sådana kompromisser bör också påverka den tid som ombuden tilldelar själva beslutsfattandet. Det är naturligt att anta att agenter har förväntat nytta uppskattningar som är bullriga och att dessa bullriga uppskattningar kan förbättras genom att tänka längre om ett val problem. I detta fall bör agenter fördela mer beslutstid till val mellan alternativ av liknande förväntade nytta än till val mellan alternativ av olika förväntade nytta. Intuitivt, om en agents uppskattning av värdet av det bästa alternativet ligger nära hennes uppskattning av nästa bästa alternativ, då är det optimalt att ta mer tid att förfina sina uppskattningar eftersom denna extra tid har en god chans att leda henne att ändra sitt val. Däremot, om en agent har en bullrig uppskattning av värdet av ett alternativ, men alternativet nästan säkert dominerar sina alternativ, då är det inte värt att ta sig tid att förfina hennes uppskattningar, eftersom ytterligare tänkande är osannolikt att ändra hennes val. Dessa intuitioner generaliserar, förutsäga en omvänd relation mellan genomsnittlig beslutstid och skillnaden i förväntat värde mellan belöningar i en binär val uppsättning (Gabaix och Laibson, 2005; Gabaix et al., 2006). Den aktuella tidningen testar dessa förutsägelser. Psykologer har studerat hur lång tid det tar för ämnen att göra jämförande bedömningar sedan Henmons arbete (1906). I perception, Johnson (1939) hade försökspersoner bestämma vilken av två samtidigt presenterade linjer var längre, och fann att svarstiden (RT) var längre ju mer liknande linjerna: RT var en negativ linjär funktion av logaritmen av skillnaden i längd. Detta mönster har hittats med andra perceptuella mängder som area och luminans, med storleken på visualiserade objekt, och även med magnituderna av abstrakta tal (Moyer och Landauer, 1967). Hjärntomografi studier tyder på att alla dessa jämförelse uppgifter åberopa en gemensam kognitiv process lokaliserad i parietal lobes (t.ex., Pinel et al., 2004). I de experiment som rapporteras i den aktuella tidningen, finner vi att svarstider är längre desto mer liknande rabatterade värden belöningar i ett binärt val uppsättning. Vi ber laboratorieobjekt att göra 27 binära intertemporala val. Vi mäter intertemporala preferenser med hjälp av data från dessa val. Vi finner att den genomsnittliga RT för varje val förutspås av den implicita skillnaden i diskonterat förväntat värde. Val med relativt stora skillnader i diskonterat värde har låga genomsnittliga RT-värden. Skillnader i diskonterat värde utgör 54,1 % av variansen i genomsnittlig RT. När vi uppskattar olika diskonteringsräntor för olika belöningsstorlekskategorier står skillnaderna i diskonterat värde för 69,9% av RT-variansen.
I en studie av de kognitiva kostnaderna i samband med beslutsfattandet visar REF att användarna avsätter tid för att fatta beslut i enlighet med kostnads-nyttoprinciperna.
The allocation of time in decision-making *
{'venue': 'Journal of the European Economic Association', 'journal': 'Journal of the European Economic Association', 'mag_field_of_study': ['Economics', 'Medicine']}