Under de senaste decennierna har intresset ökat för att undersöka mindfulness som en psykologisk konstruktion och som en form av klinisk intervention. I den här artikeln granskas den empiriska litteraturen om hur mindfulness påverkar den psykologiska hälsan. Vi börjar med en diskussion om uppbyggnaden av mindfulness, skillnader mellan buddhistiska och västerländska psykologiska konceptualiseringar av mindfulness, och hur mindfulness har integrerats i västerländsk medicin och psykologi, innan vi går igenom tre områden av empirisk forskning: tvärsektionell, korrelationsforskning om sambanden mellan mindfulness och olika indikatorer på psykologisk hälsa; interventionsforskning om effekterna av mindfulness-orienterade ingrepp på psykologisk hälsa; och laboratoriebaserad, experimentell forskning om de omedelbara effekterna av mindfulnessinduktioner på emotionell och beteendemässig funktion. Vi drar slutsatsen att mindfulness medför olika positiva psykologiska effekter, bland annat ökat subjektivt välbefinnande, minskade psykologiska symptom och emotionell reaktivitet samt förbättrad beteendereglering. Översynen avslutas med en diskussion om mekanismer för förändring av mindfulnessinterventioner och förslag till riktlinjer för framtida forskning. Mindfulness; Mindfulness-orienterade interventioner; Mindfulness Meditation; Psykologisk Hälsa; Mindfulness-baserad Stressreducering; Mindfulness-baserad Kognitiv Terapi; Dialektisk Beteendeterapi; Acceptans och Engagemang Terapi Mindfulness är det mirakel genom vilket vi behärskar och återställer oss själva. Tänk till exempel på: en magiker som skär sin kropp i många delar och placerar varje del i en annan region-händer i söder, armar i öster, ben i norr, och sedan med någon mirakulös kraft släpper fram ett rop som sätter ihop hela varje del av hans kropp. Mindfulness är som det-det är det mirakel som kan kalla tillbaka i en blixt vårt spridda sinne och återställa det till helhet så att vi kan leva varje minut av livet. Hanh (1976, s. 14) Mindfulness har teoretiskt och empiriskt förknippats med psykiskt välbefinnande. De element av mindfulness, nämligen medvetenhet och icke-dömande accepterande av ens ögonblick-till-ögonblick erfarenhet, anses som potentiellt effektiva motgift mot vanliga former av psykologisk ångest, ångest, oro, rädsla, ilska, och så vidare -många av vilka innebär maladaptive tendenser att undvika, undertrycka, eller överengagemang Korrespondens om detta papper bör adresseras till Shian-Ling Keng, Box 3026, Duke University Medical Center, Durham, NC 27710. slk18@duke.edu, Telefon: (1) Fax: (1) 919-684-6770. NIH Public Access Clin Psychol Rev. Författare manuskript; finns i PMC 2013 juni 11.  NIH-PA Författare Manuskript NIH-PA Författare Manuskript med ens oroande tankar och känslor (Hayes & Feldman, 2004; Kabat-Zinn, 1990). Även främjas i århundraden som en del av buddhistiska och andra andliga traditioner, tillämpningen av mindfulness på psykologisk hälsa i västerländska medicinska och mentala hälsa sammanhang är ett nyare fenomen, till stor del med början på 1970-talet (t.ex., Kabat-Zinn, 1982). Tillsammans med denna utveckling har det varit mycket teoretiskt och empiriskt arbete som illustrerar betydelsen av mindfulness på psykologisk hälsa. Syftet med detta dokument är att erbjuda en omfattande genomgång av hur mindfulness påverkar den psykiska hälsan. Vi börjar med en översikt över uppbyggnaden av mindfulness, skillnader mellan buddhistiska och västerländska psykologiska konceptualiseringar av mindfulness, och hur mindfulness har integrerats i västerländsk medicin och psykologi. Därefter går vi igenom bevis från tre forskningsområden som belyser förhållandet mellan mindfulness och psykologisk hälsa: 1. korrelations-, tvärsnitts-forskning som undersöker förhållandet mellan individuella skillnader i personlighets- eller dispositionsmindalitet och andra mentala-hälsorelaterade egenskaper, 2. interventionsforskning som undersöker effekterna av mindfulness-orienterade ingrepp på psykologisk funktion, och 3. laboratoriebaserad forskning som undersöker, experimentellt, effekterna av korta mindfulness-induktioner på emotionella och beteendemässiga processer som tyder på psykologisk hälsa. Vi avslutar med en undersökning av mekanismer för effekter av mindfulness interventioner och förslag för framtida forskning riktningar. Ordet mindfulness kan användas för att beskriva ett psykologiskt drag, en vana att odla mindfulness (t.ex. mindfulness meditation), ett sätt eller tillstånd av medvetenhet, eller en psykologisk process (Germer, Siegel, & Fulton, 2005). För att minimera eventuell förvirring klargör vi vilken betydelse som är avsedd i varje sammanhang som vi beskriver (Chambers, Gullone, & Allen, 2009 ). En av de vanligaste definitionerna av mindfulness är den medvetenhet som uppstår genom "att ägna uppmärksamhet på ett visst sätt: med flit, i nuet och utan dom" (Kabat-Zinn, 1994, s. 4). Beskrivningar av mindfulness som ges av de flesta andra forskare är liknande. Baer (2003) definierar till exempel mindfulness som "den icke-dominerande observationen av den pågående strömmen av inre och yttre stimuli när de uppstår" (s. 125). Även om vissa forskare fokuserar nästan uteslutande på de uppmärksamhetsaspekter av mindfulness (t.ex., Brown & Ryan, 2003), de flesta följa modellen av Bishop et al. (2004), som föreslog att mindfulness ska omfatta två komponenter: självreglering av uppmärksamhet och antagande av en särskild inriktning på ens erfarenheter. Självreglering av uppmärksamheten avser icke-laborativ observation och medvetenhet om sensationer, tankar eller känslor från ögonblick till ögonblick. Det kräver både förmågan att förankra sin uppmärksamhet på det som sker, och förmågan att avsiktligt byta uppmärksamhet från en aspekt av upplevelsen till en annan. Orientering till erfarenhet handlar om den inställning man har till sin erfarenhet, i synnerhet en attityd av nyfikenhet, öppenhet och acceptans. Det är värt att notera att "acceptans" i samband med mindfulness inte bör jämställas med passivitet eller avgång (Cardaciotto, Herbert, Forman, Moitra, & Farrow, 2008). I stället syftar accepterandet i detta sammanhang på förmågan att uppleva händelser helt och hållet, utan att ta till vare sig extrem av överdrivet engagemang med, eller undertryckande av, erfarenhet. Sammanfattningsvis pekar aktuella konceptualiseringar av mindfulness i klinisk psykologi på två grundläggande element av mindfulness: medvetenhet om ens ögonblick till ögonblick erfarenhet icke dömande och med acceptans. Som tidigare antytts finner mindfulness sina rötter i uråldriga andliga traditioner, och är mest systematiskt formulerad och framhävd inom buddhismen, en andlig tradition som är minst 2550 år gammal. Eftersom tanken och utövandet av mindfulness har introducerats i västerländsk psykologi och medicin är det inte förvånande att det uppstår skillnader när det gäller hur mindfulness uppfattas inom buddhistiska och västerländska perspektiv. Flera forskare (t.ex., Chambers, Gullone, & Allen, 2009; Rosch, 2007) har hävdat att det är viktigt att få en förståelse för dessa skillnader, och särskilt, ur ett västerländskt perspektiv, hur mindfulness uppfattas inom buddhismen, för att mer till fullo uppskatta det potentiella bidraget av mindfulness i psykologisk hälsa. Med tanke på mångfalden av traditioner och läror inom buddhismen ligger en fördjupad undersökning av detta ämne utanför ramen för denna översyn (för en mer omfattande diskussion om detta ämne, se Rosch, 2007). Vi erbjuder en preliminär översikt över skillnader i konceptualisering av mindfulness i västerländskt bruk kontra tidiga buddhistiska läror, speciellt de av Theravada Buddhism. Buddhistiska och västerländska konceptualiseringar av mindfulness skiljer sig åt på minst tre nivåer: kontextuell, processuell och innehållsmässig. På kontextuell nivå betraktas mindfulness i den buddhistiska traditionen som en faktor i ett sammankopplat system av sedvänjor som är nödvändiga för att uppnå befrielse från lidande, det slutliga tillstånd eller slutmål som föreskrivs för andliga utövare i traditionen. Därför måste den kultiveras tillsammans med andra andliga sedvänjor, till exempel att följa en etisk livsstil, för att man skall kunna röra sig mot befrielsens mål. Western conceptualization av mindfulness, å andra sidan, är i allmänhet oberoende av någon specifik avgränsad filosofi, etisk kod, eller system av praktiker. På processnivå ska mindfulness, inom ramen för buddhismen, praktiseras mot den psykologiska bakgrunden att reflektera över och överväga viktiga aspekter av Buddhas läror, såsom omåttlighet, icke-själva och lidande. Som ett exempel, i Satipatthana Sutta (The Foundation of Mindfulness Discourse), en av de viktigaste buddhistiska samtalen om mindfulness, rekommenderade Buddha att man behåller mindfulnessen i sina kroppsliga funktioner, förnimmelser och känslor, medvetandet, och innehållet i medvetandet samtidigt som man tydligt observerar dessa objekts opermanenta natur. Västerländsk praxis lägger i allmänhet mindre vikt vid icke-själva och immanens än traditionella buddhistiska läror. Slutligen, på innehållsnivå och i förhållande till ovanstående punkt, i tidiga buddhistiska läror, hänvisar mindfulness ganska specifikt till en introspektiv medvetenhet om ens fysiska och psykologiska processer och erfarenheter. Detta står i kontrast till vissa västerländska konceptualiseringar av mindfulness, som ser mindfulness som en form av medvetenhet som omfattar alla former av objekt i ens inre och yttre erfarenhet, inklusive drag av yttre sensoriska objekt som sevärdheter och dofter. Detta innebär inte att yttre sensoriska objekt i slutändan inte utgör en del av ens inre erfarenhet; snarare har mindfulness mer i buddhistiska läror att göra med att observera ens uppfattning om och reaktioner mot sensoriska objekt än att fokusera på de sensoriska objektens särdrag. Integrationen av mindfulness i västerländsk medicin och psykologi kan spåras tillbaka till tillväxten av Zen Buddhism i Amerika på 1950- och 1960-talet, delvis genom tidiga skrifter som Zen i konsten av Bågskytte (Herrigel, 1953), The World of Zen: An EastWest Anthology (Ross, 1960), och Metod Zen (Herrigel, Hull, & Tausend, 1960). Från och med 1960-talet började intresset för meditativ teknik inom psykoterapi att växa bland kliniker, särskilt psykoanalytiker (se Boss 1965; Fingarette, 1963; Suzuki, Fromm, & De Martino, 1960; Watts, 1961). Under 1960- och 1970-talen fanns ett växande intresse inom experimentell psykologi för att undersöka olika sätt att öka medvetandet och vidga medvetandets gränser, inklusive meditation. Tidiga elektroencefalogram (EEG) studier om meditation fann att individer som mediterade visade ihållande alfaaktivitet med vilsam minskning av ämnesomsättningen (Anand, Chhina, & Singh, 1961; Bagchi & Wenger, 1957; Wallace, 1970), samt ökningar i theta vågor, som återspeglar lägre tillstånd av upphetsning i samband med sömn (Kasamatsu & Hirai, 1966). Med början i början av 1970-talet fanns det en våg av intresse för och forskning om transcendental meditation, en form av koncentrativ meditation teknik populariserad av Maharishi Mahesh Yogi (Wallace, 1970). Bruket av transcendental meditation visades vara förknippat med minskningar i indikatorer för fysiologisk upphetsning såsom syreförbrukning, koldioxideliminering och andningsfrekvens (Benson, Rosner, Marzetta, & Klemchuk, 1974; Wallace, 1970; Wallace, Benson, & Wilson, 1971 Trait mindfulness har förknippats med högre nivåer av livstillfredsställelse (Brown & Ryan, 2003), sympati, samvetsgrannhet (Giluk, 2009;, vitalitet (Brown & Ryan, 2003), självaktning (Brown & Ryan, 2003; Rasmussen & Pidgeon, 2010), empati (Dekeyser, Raes, Leijssen, Leysen, & Dewulf, 2008), känsla av autonomi (Brown & Ryan, 2003), kompetens (Brown & Ryan, 2003), optimism (Brown & Ryan, 2003) och behaglig påverkan (Brown & Ryan, 2003; Cash & Whiting, 2010 ), neurotisk (Dewulf, 2008) neurotik (Deviveloping to endast neurologs only. Creswell, Way, Eisenberger och Lieberman (2007) fann att egenskapen mindfulness var associerad med minskad bilateral amygdala aktivering och större utbredd prefrontal kortikal aktivering under en påverkan märkning uppgift. Det fanns också ett starkt inverst samband mellan prefrontal cortex och höger amygdala svar bland dem som fick hög mindfulness, men inte bland dem som fick låg mindfulness, vilket tyder på att individer som är medvetna kan bättre kunna reglera emotionella svar via prefrontal kortikal hämning av amygdala. Trait mindfulness var också negativt korrelerad med vila aktivitet i amygdala och i medial prefrontala och parietal hjärnområden som är associerade med självreferent bearbetning, medan nivåer av depressiva symtom var positivt korrelerade med vila aktivitet i dessa områden (Way, Creswell, Eisenberger, & Lieberman, 2010). Dessa fynd stämmer överens med sambandet mellan mindfulness och större självrapporterad förmåga att släppa negativa tankar om jaget (t.ex. Frewen m.fl., 2008). Forskningen har också undersökt sambandet mellan mindfulness meditation och psykiskt välbefinnande. Lykins och Baer (2009) jämförde mediterare och icke-medlare på flera index för psykiskt välbefinnande. Mediterare rapporterade betydligt högre nivåer av mindfulness, självkänsla och allmän känsla av välbefinnande, och betydligt lägre nivåer av psykologiska symtom, rumination, tankesuppression, rädsla för känslor, och svårigheter med känsloreglering, jämfört med icke-medlare, och förändringar i dessa variabler var linjärt förknippade med omfattningen av meditation praktiken. Dessutom var data överensstämmande med en modell där egenskapen mindfulness medierar förhållandet mellan omfattningen av meditation praktiken och flera utfallsvariabler, inklusive rädsla för känslor, grumling, och beteendemässig självreglering. I två andra studier fann man facetter av egenskapsmindfulness för att förmedla förhållandet mellan meditationserfarenhet och psykiskt välbefinnande i kombinerade prover av mediatorer och icke-medlare (Baer et al., 2008; Josefsson, Larsman, Broberg, & Lundh, 2011). Förutom korrelationer med självrapporterande åtgärder, forskning har undersökt beteendemässiga och neurobiologiska korrelerar av mindfulness meditation. Ortner, Kilner och Zelazo (2007) använde en känslomässig störning uppgift där deltagarna kategoriserade toner presenteras 1 eller 4 sekunder efter uppkomsten av affektiva eller neutrala bilder. Nivåer av emotionell interferens indexerades av skillnader i reaktionstider till toner för affektiva bilder kontra neutrala bilder. En deltagares mindfulness meditationsupplevelse var signifikant förknippad med minskad interferens både från NIH-PA Författare Manuskript NIH-PA Författare Manuskript obehagliga bilder (för 1 och 4 sekunders fördröjningar) samt trevliga bilder (för 4 sekunders fördröjning endast), samt högre nivåer av självrapporterad mindfulness och psykiskt välbefinnande. Dessa fynd tyder på att mindfulness meditation praxis kan öka psykiskt välbefinnande genom att öka mindfulness och försvaga reaktivitet till emotionell stimuli genom att underlätta tillbakadragande av uppmärksamhet från stimuli. Det finns också nya belägg från studier som jämför mediterare och icke-medlare på en mängd olika prestationsbaserade åtgärder som tyder på att regelbunden meditation är förknippad med ökad kognitiv flexibilitet och uppmärksamhet funktion (Hodgins & Adair, 2010; Moore & Malinowski, 2009), resultat som kan ha viktiga konsekvenser för psykiskt välbefinnande. Forskning har också identifierat potentiella neurobiologiska korrelerar av mindfulness meditation genom att jämföra hjärnstruktur och aktivitet i adept mindfulness meditation utövare till dem av icke-praktiserande. Dessa studier visade att omfattande mindfulness meditation erfarenhet förknippas med ökad tjocklek i hjärnregioner inblandade i uppmärksamhet, interception, och sensorisk bearbetning, inklusive prefrontal cortex och höger främre insula (Lazar et al., 2005); ökad aktivering i hjärnområden som är involverade i bearbetning av distraherande händelser och känslor, som inkluderar den rostrala främre cingulat cortex och dorsomedial prefrontal cortex, respektive (Hölzel et al., 2007); och större grå materia koncentration i hjärnområden som har befunnits vara aktiv under meditation, inklusive den högra främre insula, vänster lägre temporal gyrus, och höger hippocampus (Hölzel et al., 2008). Dessa fynd är förenliga med premissen att systematisk träning i mindfulness meditation framkallar förändringar i uppmärksamhet, medvetenhet och känslor, som kan bedömas och identifieras på subjektiva, beteendemässiga och neurobiologiska nivåer (jfr. Treadway & Lazar, 2009 ). Sammantaget tyder belägg från korrelationsforskning på att mindfulness är positivt förknippat med en mängd olika indikatorer för psykologisk hälsa, såsom högre nivåer av positiv påverkan, livstillfredsställelse, vitalitet och adaptiv känsloreglering, och lägre nivåer av negativ påverkan och psykopatiska symtom. Det finns också spirande bevis från neurobiologisk och laboratoriet beteendeforskning som indikerar de potentiella rollerna av egenskapen mindfulness och mindfulness meditation praxis för att minska reaktivitet till emotionell stimuli och förbättra psykiskt välbefinnande. Med tanke på dessa datas korrelationskaraktär behövs experimentella studier för att klargöra de riktningsmässiga sambanden mellan mindfulness och psykiskt välbefinnande. Leder träning i mindfulness till förbättringar i psykiskt välbefinnande? Underlättar psykiskt välbefinnande ökad mindfulness och/ eller tendens till engagemang i mindfulness? I nästa avsnitt granskas empiriska belägg från studier av effekterna av mindfulness-orienterade ingrepp på psykologisk hälsa. Flera mindfulness-orienterade insatser har utvecklats och fått mycket forskningsfokus under de senaste två decennierna, bland annat MBSR, MBCT, DBT och ACT. En del forskning om dessa insatser har varit okontrollerad och en del har främst fokuserat på fysiska hälsoeffekter. I detta avsnitt begränsar vi vår granskning till publicerade, peerreviewed randomiserade kontrollerade prövningar (RCT) som bedömde psykologiska hälsoresultat i vuxna populationer. Några andra lovande interventioner har också inkorporerat mindfulness tekniker, inklusive mindfulness-baserade återfallsprevention (Witkiewitz, Marlatt, & Walker, 2005) och exponeringsbaserad kognitiv terapi för depression (Hayes, Beevers, Feldman, Laurenceau, & Perlman, 2005), men inga RCTs av dessa interventioner har ännu publicerats.  MBSR är ett gruppbaserat interventionsprogram som ursprungligen utformades som en tilläggsbehandling för patienter med kronisk smärta (Kabat-Zinn, 1982; 1990). Programmet erbjuder intensiv träning i mindfulness meditation för att hjälpa individer att relatera till sina fysiska och psykiska tillstånd i mer accepterande och icke dömande sätt. Programmet består av en åtta-toten vecka kurs, där en grupp på upp till trettio deltagare träffas i två till två och en halv timmar per vecka för mindfulness meditation undervisning och träning (Kabat-Zinn, 1990 ). Förutom in-class mindfulness övningar, uppmuntras deltagarna att engagera sig i hem mindfulness övningar och delta i en heldag intensiv mindfulness meditation retreat. Grunden för MBSR är att med upprepad träning i mindfulness meditation, kommer individer så småningom att lära sig att vara mindre reaktiva och dömande mot sina erfarenheter, och mer kunna känna igen, och bryta sig loss från, vanemässiga och malaaptiva mönster av tänkande och beteende. Ett antal RCT av MBSR har utförts bland kliniska och icke-kliniska populationer, främst med hjälp av en väntelista kontrolldesign. Tidiga studier granskades av Baer (2003) och Grossman, Niemann, Schmidt och Walach (2004), men flera viktiga studier har sedan dess publicerats. (Grossman et al., 2010; Koszycki et al., 2007; Nyklíček, & Kuijpers,2008; Shapiro et al., 2005) bland både kliniska och icke-kliniska populationer. Deltagande i MBSR har också förknippats med hjärnförändringar som reflekterar positiva emotionella tillstånd och adaptiva självrepresentations- och känsloreglerande processer, såsom ökningar i vänster frontal aktivering, vilket är ett tecken på dispositions- och tillståndspositiv påverkan (Davidson m.fl., 2003), ökad aktivering i hjärnregioner inblandat i erfarenhetsmässig, nuvarande fokuserad självreferens (Farb m.fl., 2007), och minskad aktivering i hjärnregioner inblandat i konceptuell bearbetning, kognitiv utveckling och reprisaisal (Farb m.fl., 2010; Ochsner & Gross, 2008). MBCT är ett åtta veckor långt, manuellt gruppinterventionsprogram anpassat från MBSR-modellen. Utvecklad som ett tillvägagångssätt för att förhindra återfall i remitterad depression kombinerar MBCT mindfulness utbildning och delar av kognitiv terapi (CT) med målet att rikta sårbarhetsprocesser som har varit inblandade i. Den teoretiska logiken som MBCT bygger på (Teasdale, Segal, & Williams, 1995) är att de negativa tankar som åtföljer depression blir associerade med det deprimerade tillståndet, och att negativa automatiska tankar, allteftersom antalet depressiva episoder ökar, lättare aktiveras av känslor av dysfori, även när dessa inte förekommer i samband med en fullblåst depressiv episod. De negativa tankarna, i sin tur, ökar nedstämdhet och andra symtom på depression, vilket leder till en ökad risk för återfall till en egentlig depressionsepisod. MBCT riktar sig specifikt mot att lossa sambandet mellan negativt automatiskt tänkande och dysfori. Eftersom dessa associationer är teoretiserade att vara starkare bland dem som har ett större antal tidigare episoder, kan de förväntas visa den största nyttan av ingripandet. Flera RCT, sammanfattade i tabell 2, har utvärderat effekterna av MBCT på återfallsprevention och andra depressionsrelaterade resultat (för senaste recensioner, se Chiesa & Serreti, 2010; Coelho, Canter, & Ernst, 2007). I enlighet med den teoretiska modellen fann de inledande studierna att MBCT minskade återfallsfrekvensen bland patienter med tre eller fler depressionsepisoder, men inte bland patienter med två eller färre tidigare episoder (Ma & Teasdale, 2004; Teasdale m.fl., 2000). Senare studier av MBCT och återfall i depression valde endast patienter med tre eller fler episoder och har replikerat effekten av MBCT på minskad återfallsfrekvens (Goldfrin & Heeringen, 2010; Kuyken et al., 2008) eller förlängd tid till återfall. Dessutom har MBCT också visat sig förbättra en rad symptomatiska och psykosociala resultat bland remitterade deprimerade patienter, såsom kvarstående depressiva symtom och livskvalitet (Goldfrin & Heeringen, 2010; Kuyken m.fl., 2008). Det finns också preliminära belägg för att MBCT är effektivare än behandling som vanligt (DBT (Linehan, 1993a) först utvecklades som en behandling för kroniskt självmord och andra självskadebeteenden, som ofta förekommer hos patienter med svår Borderline personlighetsstörning (BPD). Det konceptualiserar dysfunktionella beteenden hos individer med BPD som en följd av en underliggande dysfunktion i känsloregleringssystemet, vilket innebär intensiv känslomässig reaktivitet och en oförmåga att modulera känslor. DBT integrerar element av traditionell CBT med Zen filosofi och praktik, och har samtidigt fokus på acceptans och beteendeförändringar strategier för att hjälpa patienter att förbättra sina känslor regleringsförmåga (Linehan, 1993a; Robins, 2002). Det finns fyra behandlingsformer i DBT: individuell terapi, gruppträning, telefonkonsultation mellan terapeut och patient och konsultationsgruppsmöten för terapeuter. Mindfulness färdigheter undervisas i samband med kompetens-utbildning gruppen som ett sätt att hjälpa patienter att öka självacceptans, och som en exponeringsstrategi som syftar till att minska undvika svåra känslor och rädsla reaktioner (Linehan, 1993b). Dessa färdigheter består av en uppsättning mindfulness "vad" färdigheter (observera, beskriva och delta) och en uppsättning mindfulness "hur" färdigheter (icke dömande, en medveten, och effektivt). Särskilda övningar som används för att främja mindfulness inkluderar att visualisera tankar, känslor och förnimmelser som om de är moln som passerar förbi på himlen, observera andning genom att räkna eller samordna med fotsteg, och föra medveten medvetenhet i dagliga aktiviteter. Mindfulness-färdigheter integreras också i de övriga tre kompetensmodulerna, som fokuserar på ångesttolerans, känsloreglering och interpersonell effektivitet. Hittills har 11 randomiserade studier av DBT, eller anpassningar av det, genomförts (Lynch, Trost, Salsman, & Linehan, 2007; Robins & Chapman, 2004). Dessa studier sammanfattas i tabell 3. Standard öppenvård DBT har visat sig vara effektivare än TAU eller annan aktiv behandling för att minska frekvensen och svårighetsgraden av parasuicidala och självskador beteende bland individer med BPD, särskilt de med en historia av parasuicidalt beteende; minska antalet sluten psykiatriska dagar, akutbesök, och sjukhusvistelser (Koons et al., 2001; Linehan, Amstrong, Suarez, Allmon, & Heard, 1991; Linehan et al., 2006; Verheul et al., 2003) ; och för att minska substansanvändning bland individer med co-morbid BDP och substans användningsstörningar (Linehan et al., 1999; Linehan et al., 2002)..................................................................... Bland studier som inkluderade uppföljningsbedömningar fann man att effekterna av DBT varade i upp till ett år på följande resultatmått ACT (Hayes et al., 1999) utvecklades utifrån premissen att psykisk ångest ofta förknippas med försök att kontrollera eller undvika negativa tankar och känslor, vilket ofta paradoxalt ökar frekvensen, intensiteten eller svårighetsgraden av dessa inre händelser, och resulterar i ytterligare ångest och oförmåga att engagera sig i beteenden som skulle leda till värderade långsiktiga mål. Därför är det centrala syftet med ACT att skapa större psykologisk flexibilitet genom att lära ut färdigheter som ökar en individs villighet att komma i fullständigare kontakt med sina erfarenheter, känna igen sina värderingar och engagera sig i beteenden som är förenliga med dessa värden. Det finns sex centrala behandlingsprocesser som lyfts fram i ACT: acceptans, defusion, kontakt med nuet, själv som sammanhang, värderingar och engagerade åtgärder (Hayes, Luoma, Bond, Masuda, & Lillis, 2006). Mindfulness lärs ut i samband med de fyra första processerna, där en mängd olika övningar används för att öka medvetenheten om ett observerande jag och främja en deliteralisering av tankar och trosuppfattningar. Även om ACT inte införlivar mindfulness meditation övningar, dess fokus på att hjälpa patienter att odla närvarande centrerad medvetenhet och acceptans är förenligt med andra mindfulness-baserade metoder (Baer, 2003). ACT har levererats i både individuella och gruppinställningar, med varaktigheter som varierar från en dag (t.ex. Gregg, Callaghan, Hayes, & Glenn-lawson, 2007) till 16 veckor (t.ex.,. Ett antal studier, sammanfattade i ett växande forskningsorgan, stödjer effekten av alla fyra större former av mindfulnessorienterade insatser, men flera viktiga forskningsfrågor måste tas upp i framtida studier. Eftersom dessa insatser alla omfattar flera komponenter, framtida forskning bör undersöka hur enskilda behandlingskomponenter, särskilt mindfulness utbildning komponent, bidrar till övergripande behandlingseffekter. Dessa insatser skiljer sig också åt när det gäller hur de lär ut medveten medvetenhet, och framtida forskning kan jämföra effekten av olika mindfulness undervisningsmetoder för att främja en större medveten medvetenhet i det dagliga livet. Både MBSR och MBCT lägger till exempel stor vikt vid att engagera deltagarna i formella meditativa metoder. DBT och ACT, å andra sidan, införlivar en rad informella mindfulness övningar i sin behandlingsmetod. Forskningen bör också inriktas på möjliga moderatorer av behandlingseffekter, såsom befintliga skillnader i hur man hanterar olika typer av kognitiva processer som upprätthåller ett visst psykologiskt problem. Slutligen måste forskningen undersöka om det finns ett dos-respons-förhållande mellan mängden insatsexponering och mängden psykologiska fördelar. Även om MBSR i sin standardform omfattar åtta veckoklasser på 2–2,5 timmar och en heldagsretreat, har det levererats i förkortade former för att passa behoven hos specifika populationer. Carmody och Baer (2009) undersökte klasskontakttider och effektstorlekar för psykologiska resultat som rapporterats i publicerade studier av MBSR, och fann inget systematiskt samband mellan de två variablerna. En annan recension (Vettese, Tonetto, Stea, Nguyen, & Wang, 2009) fann inget konsekvent samband mellan mängden av hem mindfulness meditation och behandlingsresultat. Sammantaget stöder dessa utvärderingar inte ett dos-respons-förhållande mellan exponeringsnivån för behandling och rapporterade psykologiska fördelar. Andra faktorer, såsom kompetensnivå hos en instruktör, kan redogöra för de psykologiska förbättringar som observerats efter MBSR eller andra mindfulness-baserade insatser, och bör systematiskt mätas i framtida studier. Förutom korrelations- och klinisk interventionsforskning om mindfulness har en tredje rad empirisk forskning undersökt de omedelbara effekterna av korta mindfulnessinterventioner i kontrollerade laboratoriemiljöer på en mängd olika känslorelaterade processer, inklusive återhämtning från dysforiskt humör, emotionell reaktivitet till motverkande eller känslomässigt provocerande stimuli, och villighet att återvända till eller framhärda i en obehaglig uppgift. Sådana laboratoriestudier har fördelen av att lättare isolera mindfulness från andra faktorer som normalt förekommer i kliniska interventionspaket, vilket möjliggör större kontroll över oberoende variabler och starkare slutsatser om kausala effekter. Flera studier har undersökt de omedelbara effekterna av mindfulness interventioner för att hantera dysforiskt humör. Instruktioner för att träna mindfulness av tankar och känslor efter negativ humörinduktion befanns vara effektivare än grubblande eller ingen instruktion för att lindra negativa humörtillstånd hos friska universitetsstudenter (Broderick, 2005), tidigare deprimerade individer (Singer & Dobson, 2007), och för närvarande deprimerade individer (Huffziger & Kuehner, 2009 ), men inte i en studie av universitetsstudenter (Kuehner, Huffziger, & Liebsch, 2009 ). Som de senare författarna noterade, dessa differentialfynd kan delvis resultera från skillnader i metoder som används för att framkalla mindfulness över studier (användning av mindful self-focus uttalanden på kort i Kuehner et al., 2009 kontra ljudtaped guidad meditation instruktioner i Broderick, 2005), och / eller skillnader i klinisk status av studieprover (t.ex., positiva effekter av mindfulness kan vara mer märkbara bland kliniska populationer än bland friska försökspersoner). Det är föga förvånande att mindfulness instruktioner skulle vara mer till hjälp för återhämtning från sorgset humör än gröt, som har visat sig vara maladaptive (Nolen-Hoeksema & Morrow, 1991). Mindfulness har också jämförts med andra potentiellt anpassningsbara stämningsregleringsstrategier. Bevisen är blandade med de relativa effekterna av mindfulness och distraktion. Två studier (Huffziger & Kuehner, 2009; Singer & Dobson, 2007) fann att mindfulness och distraktion hade motsvarande effekter på återhämtningen från dysforiskt humör, en studie (Broderick, 2005) fann att mindfulness var effektivare än distraktion och en annan studie (Kuehner et al., 2009) fann att distraktion var effektivare än mindfulness. Ytterligare studier behövs för att klargöra de relativa effekterna av mindfulness och distraktion på humörreglering, och om dessa effekter kan dämpas av situations- eller personlighetsfaktorer. Inga publicerade studier hittills har jämfört effekterna på återhämtning från dysforisk sinnesstämning och kognitiv omvärdering av plågsamma stimuli eller situationer. Studier har också undersökt effekterna av mindfulness instruktioner på emotionella svar på motverkande eller känslomässigt provocerande stimuli. I en studie av Arch and Craske (2006) tittade universitetsstudenterna på en serie affektivt validerade bilder och bedömde sina känslomässiga reaktioner på dem, både före och efter en av tre uppsättningar inspelade instruktioner som de slumpmässigt tilldelades: fokuserad andning, ofokuserad uppmärksamhet eller oro. Medan de andra två grupperna visade en minskning av det positiva emotionella svaret på neutrala diabilder från pre-induktion till post-induktion, bibehöll de som tilldelades det fokuserade andningstillståndet konsekvent positiva reaktioner på neutrala diabilder. De rapporterade också lägre negativ påverkan än den oro grupp som svar på post-induktion negativ valence diabilder och större vilja att se negativa diabilder än de i den ofokuserade uppmärksamhet villkor, som anges genom att titta på ett större antal ytterligare negativa diabilder tillval. Resultaten av denna studie utvidgades genom en nyligen genomförd studie av Erisman och Roemer (2010), där man fann att en kort mindfulness-intervention, i förhållande till ett kontrolltillstånd, resulterade i minskade känsloregleringssvårigheter och negativa effekter som svar på ett affektivt blandat filmklipp. Campbell-Sills, Barlow, Brown och Hofmann (2006) tilldelade slumpmässigt patienter med humör- och ångeststörningar instruktioner om att antingen acceptera eller undertrycka sina känslor samtidigt som de tittar på en känslomässigt provocerande film. De två grupperna rapporterade liknande nivåer av subjektiv ångest när de tittade på filmen, men i förhållande till dem i undertryckande tillstånd visade acceptansgruppen lägre hjärtfrekvens medan de tittade på filmen och rapporterade mindre negativa känslor under återhämtningsperioden efter filmen. Resultaten av dessa studier tyder på att träning i två viktiga delar av mindfulness praktiken (fokuserad medvetenhet och acceptans) kan minska emotionell reaktivitet till negativa stimuli och öka viljan att förbli i kontakt med dem. Det finns förarbete som undersöker effekterna av korta mindfulnessinstruktioner på substansrelaterade drifter och substansanvändningsbeteende. Bowen och Marlatt (2009) presenterade collegerökare antingen korta mindfulnessinstruktioner eller inga instruktioner före och efter exponering för en signal avsedd att framkalla drifter att röka. Även om det inte fanns någon omedelbar effekt på röklusten, resulterade mindfulnessinstruktionerna i betydande minskning av rökningsbeteendet under de följande 7 dagarna. Som författarna påpekade kan mindfulnessträning förändra reaktionerna på drifter i stället för att minska drifter. Dessa fynd utvidgades i en annan studie som jämförde effektiviteten av att använda suppression kontra en mindfulness-baserad strategi för att hantera cigarettbegär bland ett gemenskapsprov av rökare (Rogojanski, Vettese, & Antony, 2011). Studien fann att medan båda strategierna minskade självrapporterad mängd rökning och ökad själveffekt i samband med att hantera cigarettbegär, endast de i mindfulness villkor Forskning har också undersökt effektiviteten av mindfulness som en känsla regleringsstrategi som svar på en biologisk utmaning, särskilt vid inandning av koldioxid-berikad luft (CO 2 utmaning), ett förfarande som ofta har använts för att skapa ett laboratorium analog av panikattacker (Sanderson, Rapee, & Barlow, 1988). I en studie gjord av Feldner, Zvolensky, Eifert och Spira (2003) instruerades personer som gjorde antingen höga eller låga poäng på ett mått av känslomässigt undvikande att antingen uppmärksamt observera och acceptera eller försöka undertrycka känslor under CO 2-utmaningen. Höga emotionella undvikande deltagare rapporterade högre ångest än låga emotionella undvikande deltagare i undertryckande tillstånd, men inte i observationstillståndet. Levitt, Brown, Orsillo och Barlow (2004) randomiserade patienter med panikångest till ett av tre experimentella tillstånd: ett 10-minuters ljudband som beskriver en motivering för att antingen undertrycka eller acceptera ens känslor, eller en neutral berättelse, och sedan utsätta dem för CO 2-utmaning. Acceptansgruppen rapporterade betydligt lägre nivåer av ångest under den biologiska utmaningen än de andra två grupperna och större vilja att delta i en andra utmaning. En strategi som ofta lär patienter med ångeststörningar, särskilt panikångest, är andningsomskolning, där patienterna får lära sig att ta djupare och långsammare andetag. Eifert och Heffner (2003) jämförde effekterna av kort acceptutbildning, andningsomskolning, och ingen utbildning på svar på CO 2 utmaning i grundexamen som gjorde högt på ett mått av ångestkänslighet. Acceptans instruktioner ledde till mindre intensiv rädsla, färre katastrofala tankar, och lägre beteendeundvikande (anges både av latens mellan prövningar och rapporterade villighet att återvända till en annan experimentell session) än andningsomskolning instruktioner eller inga instruktioner. Kollektivt, dessa studier tyder på att medveten observation och acceptans av emotionella svar kan vara en effektiv strategi för att minska subjektiv ångest och beteendeundvikande inför fysiologisk upphetsning, bland mycket ångestkänsliga eller känslomässigt undvikande individer och patienter med panikångest. Laboratoriestudier av mindfulness har bidragit till att ge ytterligare insikt i mindfulnessens funktioner och de potentiella processer genom vilka mindfulness leder till positiva psykologiska effekter. Majoriteten av resultaten tyder på att kort mindfulnessträning, antingen i form av en kort, guidad meditationsövning eller i form av instruktioner för att anta en accepterande attityd till interna erfarenheter, kan ha en omedelbar positiv effekt på återhämtning från dysforiskt humör och nivå av emotionell reaktivitet till motverkande stimuli, i överensstämmelse med de positiva psykologiska effekter som rapporterats i forskning om mindfulness-orienterade interventionsprogram. Laboratoriestudierna tyder också på att det inte krävs någon omfattande föregående utbildning i mindfulness för att uppleva några omedelbara fördelar med mindfulnessträning. Ur metodologisk synvinkel är det viktigt att framtida studier närmare undersöker i vilken utsträckning ett sinnestillstånd faktiskt manipuleras av studieinstruktionerna. Medan de flesta studier omfattade kontroller efter experimentell manipulation av följsamheten till utbildningsinstruktionerna, bedömde de inte uttryckligen i vilken utsträckning deltagarna var medvetna om sina känslor eller tankar under eller efter exponering för en humörinduktion eller en laboratoriestressor. Forskning kan också undersöka vilka utbildningsmetoder eller instruktioner (t.ex. Mindful andning eller mindfulness av känslor) är mest effektiva för att hjälpa individer att reglera känslor som svar på en stressor; oavsett om det finns viktiga moderator variabler såsom befintliga skillnader i dispositionsmindfulness eller coping stilar; och om effekterna skiljer sig åt beroende på typ av stressorer eller över olika känslor. Forskning behövs också för att jämföra effekterna och mekanismerna av mindfulness instruktioner med dem av andra dokumenterade känslor regleringsstrategier, såsom kognitiv omvärdering och distraktion.  De studier som hittills granskats visar att mått på medveten medvetenhet är relaterade till olika index för psykisk hälsa och att mindfulnessåtgärder har en positiv inverkan på psykologisk hälsa. Nästa naturliga fråga är alltså hur denna påverkan kommer till stånd. Flera psykologiska processer, varav några kan överlappa varandra, har föreslagits som potentiella medlare för de positiva effekterna av mindfulness-interventioner, inklusive ökningar i medveten medvetenhet, reperceiving (även känd som anständighet, metakognitiv medvetenhet, eller defusion), exponering, acceptans, uppmärksamhetskontroll, minne, värden förtydligande, och beteendemässig självreglering. Mindfulness träning förväntas öka poäng på mått av mindfulness, och förändringar i mindfulness förväntas, i sin tur, att förutsäga kliniska resultat. Forskning har visat att mindfulness utbildning leder till ökningar i självrapporterad egenskapsmindfulness, bedömd av MAAS Brown & Ryan, 2003; Carmody, Reed, Kristeller och Merriam, 2008; Michalak, Heidenreich, Meibert, & Schulte, 2008; Shapiro, Brown & Biegel, 2007), CAMS-R (Greeson et al., i pressen) och FFMQ (Carmody & Baer, 2008; Robins, Keng, Ekblad, & Brantley, 2010; Shapiro et al., 2008), samt TMSassed State mindfulness Lau et al., 2006). Intervention-associerad ökning av egenskapen mindfulness, bedömd av MAAS, KIMS, CAMS-R, och / eller FFMQ, har visat sig förutsäga ökningar i känsla av andlighet Greeson et al., i pressen), självkompassion (Shapiro et al., 2007), och positiva sinnestillstånd (Bränström et al., 2010) och minskar i rumination, dragångest, risk för depressiv återfall (Michalak et al., 2008), posttraumatisk undvikande symptom (Bränström et al., 2010), uppfattad stress (Bränström et al., 2010; Shapiro et al., 2007), och övergripande psykologisk stress. Ett antal studier har också visat att ökning av egenskapen mindfulness (igen, som bedömts av MAAS, KIMS, och/eller FFMQ) statistiskt medierade effekterna av mindfulness interventioner på upplevd stress (Nyklíček, & Kuipers, 2008; Shapiro et al., 2008), rumination, kognitiv reaktivitet (Raes et al., 2009), livskvalitet (Nyklíček, & Kuipers, 2008), depressiva symtom (Kuyken et al., 2010; Shahar, Britton, Sbarra, Figueredo, & Bootzin, 2010) och beteendereglering (Keng, Smoski, Robins, Ekblad, & Brantley, 2010). Slutligen visade en studie (Carmody & Baer, 2008) att förändringar i FFMQ-bedömd mindfulness åtminstone delvis medierade förhållandet mellan mängden formell mindfulness praktik och förändringar i psykiskt välbefinnande, upplevd stress och psykologiska symtom. Mindfulness träning är också tänkt att öka metakognitiv medvetenhet, vilket är förmågan att reperceive eller anständigare från ens tankar och känslor, och se dem som passerar mentala händelser snarare än att identifiera sig med dem eller tro tankar att vara korrekta representationer av verkligheten (Hayes et al., 1999; Segal et al., 2002; Shapiro, Carlson, Astin, & Freeman, 2006). Ökad metakognitiv medvetenhet har hypothesized att leda till minskningar av rumination (Teasdale, 1999), en process av repetitiva negativa tänkande som har ansetts vara en riskfaktor för ett antal psykologiska störningar (Ehring & Watkins, 2008). Preliminära bevis tyder på att mindfulness utbildning leder till ökad metakognitiv medvetenhet (Hargus et al., 2010; Teasdale et al., 2002) och minskningar av rumination (Jain et al., 2007; Ramel, Goldin, Carmona, & McQuaid, 2004) och att ökad metakognitiv medvetenhet, eller anständighet, i sin tur kan förutsäga bättre kliniska resultat såsom lägre frekvens av depressiva återfall (Fresco, Segal, Buis, & Kennedy, 2007). Exponering är en annan process som flera författare har föreslagit kan förekomma under mindfulness praktik (Baer, 2003; Kabat-Zinn, 1982; Linehan, 1993a ägna sig åt erfarenheter på ett icke dömande och öppet sätt, en individ kan genomgå en process av desensibilisering genom vilken beklämmande förnimmelser, tankar och känslor som annars skulle undvikas blir mindre beklämmande. En studie har visat att deltagandet i MBSR är förknippat med betydande ökningar av exponeringen före till efter ingrepp (Carmody, Baer, Lykins, & Olendzki, 2009). En nära relaterad förändringsprocess som lyfts fram i litteraturen är acceptans (Hayes, 1994). Flera studier rapporterade att ökade erfarenhetsmässiga acceptans medierade effekterna av ACT på en rad psykologiska resultat, inklusive stress på arbetsplatsen (Bond & Bunce, 2000), rökavvänjning, och funktionssvårigheter (Forman m.fl., 2007). Eftersom mindfulness praxis innebär att upprätthålla uppmärksamhet på nuvarande ögonblick erfarenhet, samt byta uppmärksamhet tillbaka till nuvarande ögonblick erfarenhet när det vandrar (Bishop et al., 2004), mindfulness utbildning kan förbättra förmågan att kontrollera uppmärksamhet, vilket i sin tur kan påverka andra positiva psykologiska resultat. Flera aspekter av uppmärksamhet, var och en relaterad till olika neurobiologiska substrat, kan särskiljas (Posner & Petersen, 1990): orientering (förmågan att rikta uppmärksamheten mot en uppsättning stimuli och upprätthålla uppmärksamheten på det), varning (förmågan att förbli vaksam eller mottaglig för ett brett spektrum av potentiella stimuli) och konfliktövervakning (förmågan att prioritera uppmärksamhet bland konkurrerande kognitiva krav/uppgifter). Med hjälp av en mängd olika neuropsykologiska uppgifter har experimentella studier visat att mindfulness utbildning är förknippad med förbättringar i orientering (Jha, Krompinger, & Baime, 2007) och konfliktövervakning (Tang et al., 2007). Bland erfarna mediatorer har deltagande i en intensiv mindfulness retreat också förknippats med förbättrad varning (Jha et al., 2007). Dessutom har mindfulness utbildning förknippats med förbättringar i ihållande uppmärksamhet bland både nybörjare mediatorer (Chambers, Lo, & Allen, 2008) och erfarna mediatorer (Valentine & Sweet, 1999), med en studie som visar ett samband mellan interventionsrelaterade förbättringar i ihållande uppmärksamhet och minskning av depressiva symtom (Chambers et al., 2008). Sammantaget tyder bevis på att mindfulness utbildning kan påverka olika delkomponenter av uppmärksamheten, och att de specifika delsystem som påverkas kan bero på omfattningen av tidigare meditation erfarenhet. En annan mekanism genom vilken mindfulness träning kan påverka psykiskt välbefinnande är förändring i minne fungerar. Två studier (Hargus et al., 2010; Williams et al., 2000) har visat att mindfulnessträning minskar det allmänna självbiografiska minnet, en konstruktion som har förknippats med ökad depression och självmordsbenägenhet (Kuyken & Brewin, 1995). Deltagande i mindfulness utbildning har också visat sig buffra mot minskningar i arbetsminne kapacitet (WMC) under hög stress perioder, med förändringar i WMC medierande förhållandet mellan mängden mindfulness praktik och minskningar i negativ påverkan (Jha, Stanley, Kiyonaga, Wong, & Gelfand, 2010). Dessutom har kort mindfulness träning visat sig minska minnet för negativa stimuli (Alberts & Thewissen, i pressen), en mekanism som delvis kan ligga till grund för de positiva effekterna av mindfulness-baserade interventioner på känslor fungerar. Slutligen, värderingar klargörande och förbättrad beteendemässig självreglering kan vara två ytterligare vägar genom vilka mindfulness utbildning förbättrar psykiskt välbefinnande (Gratz & Roemer, 2004; Shapiro et al., 2006). Att hålla sig närvarande med tankar och känslor på ett objektivt, öppet och icke dömande sätt kan underlätta en större känsla av klarhet när det gäller ens värderingar och beteenden som är mer förenliga med dessa värderingar. Högre nivåer av självrapporterad mindfulness är förknippade med självrapporter om större engagemang i värdefulla beteenden och intressen (Brown & Ryan, 2003) och förmåga att engagera sig i målinriktat beteende när känslomässigt upprörd (Baer et al., 2006). Dessutom har mindfulness träning visat sig leda till självrapporterad förbättrad beteendereglering i ett icke-kliniskt prov (Robins et al., 2010) och minskad självskipning, som är associerad Eftersom mindfulness är en konstruktion som har sitt ursprung i buddhismen, och har bara en kort historia i västerländsk psykologisk vetenskap, är det föga förvånande att det finns betydande utmaning i att definiera, operationalisera och kvantifiera den (Grossman, 2008). Även om ett antal självrapporterade inventeringar har utvecklats för att bedöma mindfulness, varierar de kraftigt i innehåll och faktorstruktur, vilket återspeglar en brist på enighet om betydelsen och arten av mindfulness (Brown, Ryan, & Creswell, 2007). Vissa forskare anser att mindfulness är en endimensionell konstruktion som särskilt syftar på att uppmärksamma den nuvarande situationen (t.ex. Brown & Ryan, 2003; Carmody, 2009), andra hävdar att egenskaper som nyfikenhet, acceptans och medkänsla är inneboende i mindfulness (Baer & Sauer, 2009; Feldman et al., 2007; Lau et al., 2006). Ytterligare samverkansundersökningar behövs för att forskare ska kunna nå en allmän överenskommelse om mindfulnessens natur och betydelse, eller åtminstone klargöra och specificera vilka aspekter av mindfulness som behandlas i en viss studie. Flera frågor som rör bedömningen av mindfulness är också värda att lyftas fram här. För det första kan enskilda svar på frågeformulärsposter variera som en funktion av olika förståelse av frågeformulärsposterna (Grossman, 2008), som kan bero på omfattningen av en individs exponering för tanken eller praxis av mindfulness. En studie visade att faktorstrukturen i Freiburg Mindfulness Inventory förändrades inom samma grupp av respondenter från strax innan till strax efter meditation retreats av 3 till 10 dagar (Buchheld, Grossman, & Wallach, 2001). Det krävs helt klart ytterligare forskning för att förbättra självrapporterande mindfulness-frågeformulärs konstruktionsmässiga giltighet, bland annat genom att minska den potentiella variationen i objektets funktion mellan mediatorer och icke-medlatörer. En andra fråga gäller begränsningar i användningen av självrapporterande mått på mindfulness, som bygger på antagandet att mindfulness kan bedömas genom deklarativ kunskap. Det är inte känt hur väl självrapporter om mindfulness motsvarar faktiska erfarenheter i det dagliga livet. För att göra saken mer komplicerad, det finns en inneboende paradox i att använda frekvensen av uppmärksamhet brister som ett index av mindfulness eftersom förmågan att upptäcka sådana brister är beroende av ens övergripande nivå av mindfulness (Van Dam, Earlywine, & Borders, 2010; Van Dam, Earleywine, & Danoff-Burg, 2009). Ett sätt att förbättra självrapporteringsfrågeformulärens giltighet är att utveckla prestandabaserade mått på mindfulness mot vilken de kan kalibreras, eller som kan användas vid bedömning av konstruktionen med flera metoder (Garland & Gaylord, 2009 ). Det är fortfarande föga känt för vem och under vilka förhållanden mindfulnessträning är mest effektiv, men det finns några preliminära bevis som tyder på att dess effektivitet kan variera som en funktion av individuella skillnader. Cordon, Brown och Gibson (2009) fann att deltagandet i MBSR ledde till en större minskning av den upplevda stressen för personer med en osäker fastsättningsstil än för säkert fastsatta individer. En annan nyligen genomförd studie (Shapiro, Brown, Thoresen, & Plante, 2011) visade att egenskapen mindfulness dämpade effekterna av MBSR. Särskilt, jämfört med kontroller, visade deltagare med högre nivåer av grundläggande egenskapsmindfulness större förbättringar i mindfulness, subjektivt välbefinnande, empati och hopp, och större minskningar i upplevd stress upp till ett år efter intervention. MBCT är effektivt för att minska depressiva återfall bland remitterade deprimerade patienter med en historia av tre eller fler depressiva episoder, men inte bland patienter med två tidigare episoder (t.ex., Teasdale et al., 2000; Ma & Teasdale, 2004). Mot bakgrund av dessa överväganden har flera forskare varnat för den urskillningslösa tillämpningen av mindfulness som ett allmänt syfte, "cure-all" terapeutisk teknik, och istället förespråkat ett problemformulering tillvägagångssätt vid användning av mindfulness tekniker för behandling av psykologiska tillstånd (Kocovski, Segal, Battista, & Didonna, 2009; Teasdale, Segal, & Williams, 2003). För att maximera effektiviteten och den kliniska nyttan av mindfulness-insatser måste tillräcklig uppmärksamhet ägnas åt att skräddarsy dem för att passa behoven hos specifika populationer och psykologiska tillstånd. Till exempel, behandling av sjukdomar som främst innebär ett underskott i uppmärksamhetsförmåga, som uppmärksamhet underskott hyperactivity disorder (ADHD), kan kräva att större fokus läggs på uppmärksamhet aspekten av mindfulness träning. Å andra sidan kan behandling av sjukdomar som har en tendens att inbegripa överdriven skam och skuld, till exempel ätstörningar, dra nytta av att man i större utsträckning lägger tonvikten vid acceptans och självömkan när det gäller mindfulness. Med tanke på att mindfulnessträningen i allt högre grad har integrerats med en rad olika psykoterapeutiska tekniker (t.ex. Linehan, 1993a) är det viktigt att framtida forskning undersöker hur mindfulness fungerar vid sidan av dessa psykoterapeutiska tekniker. Mindfulness-orienterade insatser har visat sig förbättra den psykologiska hälsan i icke-kliniska populationer och effektivt behandla en rad psykologiska och psykosomatiska tillstånd. Det kan finnas ytterligare terapeutiska tillämpningar av mindfulness utbildning. Witkiewitz et al., 2005)............................................................. Uppgifterna är övergripande preliminära och kräver ytterligare validering, men resultaten är lovande. Forskare har också börjat undersöka tillämpningen av mindfulness tekniker inom specifika populationer och miljöer, såsom barn (Bogels, Hoogstad, van Dun, de Schutter, & Restifo, 2008; Lee, Semple, Rosa, & Miller, 2008; Napoli, Krech, & Holley, 2005), ungdomar psykiatriska öppenvårdare (Biegel, Brown, Shapiro, & Schubert, 2009 ), föräldrar (Altmaier & Maloney, 2007 Bögels et al., 2008; Singh et al., 2006), skollärare (Napoli, 2004), äldre och deras vårdgivare (Epstein-Lubow, McBee, Darling, Armey, & Miller, i press; McBee, 2008; Smith, 2004), interner (Bowen et al., 2006; Samuelson, Carmody, Kabat-Zinn, & Bratt, 2007), och socio-ekonomiskt missgynnade individer (Hick & Furlotte, 2010). När det gäller tillämpningar av mindfulness utbildning som har fått empiriskt stöd, forskning behöver nu undersöka praktiska frågor om genomförande, leverans och spridning. Lite är känt om deras kostnadseffektivitet, eller om mängden och typ(er) av utbildning som krävs för en individ att vara en kompetent leverantör av mindfulness utbildning (Allen, Blashki, & Gullone, 2006). Framtida forskning bör undersöka dessa frågor eftersom de är avgörande för ett framgångsrikt genomförande och spridning av mindfulness-orienterade insatser.  Baserat på en undersökning av empirisk litteratur över flera metoder, drar denna granskning slutsatsen att mindfulness och dess odling underlättar adaptiv psykologisk funktion. Trots befintliga metodologiska begränsningar i varje litteratur, finns det en tydlig konvergens av resultaten från korrelationsstudier, kliniska interventionsstudier, och laboratoriebaserade, experimentella studier av mindfulness-alla som tyder på att mindfulness är positivt förknippad med psykologisk hälsa, och att träning i mindfulness kan ge positiva psykologiska effekter. Dessa effekter varierade från ökat subjektivt välbefinnande, minskade psykologiska symtom och emotionell reaktivitet, till förbättrad reglering av beteendet. Det finns också ett allt större forskningsorgan som pekar på ett antal psykologiska processer som kan fungera som viktiga mekanismer för effekter av mindfulnessinterventioner. Eftersom forskningen om mindfulness befinner sig i sitt tidiga utvecklingsstadium behövs ytterligare samverkansforskning för att utveckla en mer solid förståelse för mindfulnessens natur, hur mindfulness bäst kan mätas, främjas och odlas, samt mekanismerna och specificiteten i effekterna av mindfulnessorienterade interventioner. Framtida forskning bör också fortsätta att undersöka andra potentiella tillämpningar av mindfulness, och undersöka praktiska frågor om genomförande, genomförande och spridning av mindfulness-orienterade insatser. Med tanke på de framsteg som hittills har gjorts är det troligt att nya paradigm för förståelse och tillämpning av mindfulness kommer att fortsätta att framträda, vilket skulle föra oss vidare mot målen att lindra mänskligt psykologiskt lidande och hjälpa andra att leva ett liv som är lyckligare och mer tillfredsställande.
Arton kända studier har gjorts för att förstå konsekvenserna av MBSR för olika grupper av deltagare REF.
Effects of mindfulness on psychological health: A review of empirical studies☆
{'venue': 'Clinical psychology review', 'journal': 'Clinical psychology review', 'mag_field_of_study': ['Medicine', 'Psychology']}