Känslor är allmänt erkända från ansiktsuttryck-eller så har det hävdats. För att stödja detta påstående har forskning genomförts i olika moderna kulturer och i kulturer som är relativt isolerade från västerländsk påverkan. En genomgång av de metoder som används i denna forskning väcker frågor om dess ekologiska, konvergerande och interna giltighet. Tvångs-val svarsformat, inom-ämne design, utvalda fotografier av poserade ansiktsuttryck, och andra funktioner i metoden är var och en problematiskt. När de ändras uppstår mindre stödjande eller icke stödjande resultat. När de kombineras kan dessa metodfaktorer bidra till att forma resultaten. Ansiktsuttryck och känslomärken är förmodligen förknippade, men föreningen kan variera med kultur och är tillräckligt lös för att stämma överens med olika alternativa konton, varav 8 diskuteras. "Alla vet att sorg inbegriper ett dystert och glädjefullt ansikte.... Det finns karakteristiska ansiktsuttryck som följs av ilska, rädsla, erotisk upphetsning och alla andra passioner" (Aristoteles, ND/1913, s. - 805, 808). - Vad är det för fel på dig? - 805, 808), 808, 808, 808, 808, 808, 808, 808, 808, 808, 808. Aristoteles föreslog inte någon ny idé, utan katalogiserade vad som var känt i ämnet fysiognomi. Teorin var att en persons fysiska utseende, särskilt i ansiktet, avslöjar djupare egenskaper: Dåliga proportioner avslöjar ett oseriöst, mjukt hår en ynkrygg och ett leende en lycklig människa. " I våra dagar är det få psykologer som delar Aristoteles uppfattning om betydelsen av fattiga proportioner eller mjukt hår, men många delar hans uppfattning om ansiktsuttryck och känslor. Oatley och Jenkins (1992) konstaterade, "Den överlägset mest omfattande kroppen av data inom området mänskliga känslor är det på ansiktsuttryck av känslor" (s. 67). Nyligen genomförda granskningar av dessa data (se tabell 1 ) är överens om att ansiktet avslöjar känslor på ett sätt som är allmänt känt: Lycka, överraskning, rädsla, ilska, förakt, avsky, och sorg-dessa sju känslor, plus eller minus två, erkänns från ansiktsuttryck av alla människor, oavsett deras kulturella bakgrund. Som Matsumoto (1990) sade: "De ansiktsuttryckens universalitet debatteras inte längre i psykologin" (s. 195). Studien finansierades av ett bidrag från Kanadas forskningsråd för samhällsvetenskap och humaniora. Jag tackar Mita Banerjee, Dee-Ann Matsugu, Lara Weick, Lisa Wong och Janet Wu för deras bibliografiska arbete; Rachel Fouladi för hennes hjälp med statistiska frågor; och Steve Moon och Jacalyn Snodgrass för deras råd; och Liz McCririck för hennes patientskrivning. Jag tackar de forskare som gav kommentarer om ett utkast till denna artikel: Linda Camras, Nicole Chovil, Ken Craig, Paul Ekman, Phoebe Ellsworth, Jose Miguel Fernandez Dols, Nice Frijda, Carroll Izard, Tony Manstead, Keith Oatley, Harriet Oster och Hugh Wagner. Korrespondens angående denna artikel bör ställas till James A. Russell, Institutionen för psykologi, University of British Columbia, Vancouver, British Columbia, Kanada V6T 12.4. Elektronisk post kan skickas till jrussell@cortex.psych.ubc.ca. Snarare är det ett "faktum", vars konsekvenser debatteras. För att försvara tanken på grundläggande känslor mot Turners (1990) kritik pekade Ekman (1992b) och Izard (1992) på universella ansiktsuttryck. Turner och Ortony (1992) svarade: "Vi bestrider inte (och bestrider inte) det faktum att det finns universella ansiktsuttryck förknippade med vissa känslor" (s. 566). Om universalitet är ett faktum, då är konsekvenserna verkligen långtgående. D. E. Brown (1991) och Buss (1992) angav förekomsten av universella ansiktsuttryck som ett av sex nyckelfall i deras argument för att återinföra begreppet mänsklig natur. För vissa teoretiker är universaliteten djupt avslöjande om känslornas natur. För andra är universalitet ett fynd som måste redovisas av någon livskraftig teori om känslor (t.ex., Oatley, 1992). Izard (1971, s. 188) skrev: "Emotion på en nivå är neuromuskulär aktivitet i ansiktet" (Fokus Izards). DePaulo (1992) skrev: "Det faktum att ansiktsuttryck av grundläggande känslor i grund och botten är desamma mellan kulturer (t.ex. Ekman, 1972; Izard, 1971 ) stämmer överens med ståndpunkten att det kan finnas automatiska kopplingar mellan upplevelsen av de grundläggande känslorna och uttrycket för dessa känslor" (s. 205-206). Oatley och Jenkins (1992) pekade på ansiktsuttryck när de argumenterade för känslornas diskretion: " Undersökare har funnit uttryck som är specifika för diskreta känslor. Känslor kan betraktas som diskreta i den bemärkelsen att de produceras och erkänns pankulturellt" (s. 67). Enligt ett förslag (även om det senare ändrades; Ekman, 1992a) kan huruvida en viss stat är en känsla avgöras av denna stats association med ett universellt ansiktsuttryck: "Det finns en distinkt pankulturell signal för varje känsla.... Om det inte finns något särskiljande universellt ansiktsuttryck förknippat med ett givet tillstånd, som fungerar som en signal, föreslår jag att vi inte kallar detta tillstånd en känsla" (Ekman, 1984, s. 330). 1 Även om den bok som citeras i denna paragraf har tillskrivits Aristoteles, kan den ha skrivits eller sammanställts av hans elever (Evans, 1969). Tabell 1 Slutsatser från nyligen genomförda utvärderingar av forskningen om universalitetstesens källa Slutsats 1. Ekman(1980) 2. Izard(1980) 3. Frijda (1986) 4. Fridlund, Ekman och Oster (1987) 5. Gudykunst och TingToomey(1988) 6. Buck (1988) 1. Izard och Saxton( 1988) 8. Oster, Daily och Goldenthal(1989) 9. D. E. Brown (1991) 10. Mesquita och Frijda (1992) 11. Carlson och Hatfield (1992) "Är ansiktsuttryck lika för alla människor?" (s. 91) "Definitiva data finns nu tillgängliga i frågan om universalitet" (s. 93). "Det finns avgörande vetenskapliga bevis för att lösa frågan om universalitet" (s. 96). "Det finns några ansiktsuttryck av känslor som är universella" (s. 137). "Impressiva bevis för det medfödda och universella i sex av de grundläggande känslorna: njutning (lycka), nöd (sorg), ilska, avsky, överraskning och rädsla" (s. 201). "Eftersom alla människor känner igen dessa uttryck och tillskriver dem samma erfarenhetsmässiga betydelse, är det rimligt att dra slutsatsen att de är genetiskt baserade eller förprogrammerade" (s. 185). "Många ansiktsuttryck. .. förekommer över hela världen i varje mänsklig ras och kultur. Uttrycken tycks i varje kultur representera samma känslor" (s. 67). "Observers märker vissa ansiktsuttryck av känslor på samma sätt oavsett kultur" (s. 157). "Den forskning som citeras visar att ansiktsuttryck som representerar de grundläggande känslorna är allmänt erkända" (s. 182). "Forskning om kommunikation av känslor via ansiktsuttryck tyder på att vissa displayer visas och är korrekt erkända i vitt skilda kulturer" (s. 351). "Beläggen för det medfödda och universella i uttrycken för de grundläggande känslorna är tillräckligt robusta för att betrakta Darwins hypotes som en etablerad axiom av beteendevetenskap" (pp. Det är 651-652). "Konclusiva bevis för universaliteten av vissa ansiktsuttryck har kommit från studier där observatörer ombads att identifiera de känslor som visas i fotografier av ansiktsuttryck" (s. 114). "Slutsatsen verkar oundviklig: Det finns universella känslouttryck" (s. 26). "Certain ansiktsuttryck av känslor verkar vara universella över alla kulturer" (s. 14). "Det verkar finnas en universell mänsklig uppsättning av känsloreaktioner [inklusive] ansiktsuttryck" (s. 21). "Ekman och andra psykologer har upptäckt övertygande bevis för att sex grundläggande känslor uttrycks på ungefär samma sätt i alla kulturer" (s. 221). De teorier och idéer som nämnts hittills, deras logiska relationer och deras bevisbas är en viktig del av känslopsykologin. Den här artikeln fokuserar på bara ett grundläggande antagande: Känslor är allmänt erkända från ansiktsuttryck. Efter en kort historisk skiss av och flera kommentarer till denna avhandling beskriver jag de viktigaste bevisen som den vilar på och väcker frågor om de metoder som används för att samla dessa bevis. Sedan beskriver jag olika alternativa redovisningar av uppgifterna. Min syn på detta ämnes historia är något annorlunda än den som vanligtvis presenteras. De senaste artiklarna om ansiktsuttryck börjar inte med Aristoteles, utan med Charles Darwin. Forskningens historia om universalitetsavhandlingen beskrevs av Ekman (1980) i termer av Darwins (1872 Darwins (1965 idéer, utmaningar för Darwin, förkastandet av Darwin, och slutligen "ett avgörande svar på en av Darwins frågor, och ett svar i överensstämmelse med Darwins egen övertygelse. Det finns några ansiktsuttryck av känslor som är universella" (s. 137). I sin granskning hänvisade Izard (1971) till ansiktsuttryckens universalitet som "Darwins hypotes"(s. 225). Izard (1971) skrev att vissa forskare var överens om att "Darwin hade rätt" och andra att "Darwin hade fel." Izard (1971) beskrev en stor granskning av tillgängliga bevis på ansiktsuttryck som "anti-Darwinian" (s. 225). Darwin var inte upphovsmannen till universalitetsuppsatsen. Innan Darwins bok kom 1872 var ansiktsuttryck av känslor ett ämne av stort intresse (Bain, 1855 (Bain, 1859 Bell, 1806; Duchennede Boulogne, 1862 Piderit, 1867; Spencer, 1855) och antogs tydligen vara universell. I en bok som skrevs innan Charles Darwin föddes skrev Bell (1806): De våldsamma passionerna utmärker sig så tydligt på människans och djurens ansikte att vi i första hand är lämpliga att betrakta de rörelser genom vilka de visas, som vissa tecken eller karaktärer som naturen tillhandahåller för det uttryckliga syftet att intimera de inre känslorna; och att anta att de tolkas av iakttagaren till följd av en egendomlig och instinktiv förmåga. (Bell, 1806, s. 84) Duchenne de Boulogne (1862/1990) hänvisade uttryckligen till 104 JAMES A. RYSSELL universalitet. Han tillskrev en skapare ansiktsuttryck och skrev att när väl detta ansiktsuttrycksspråk hade skapats räckte det för honom att ge alla människor den instinktiva förmågan att alltid uttrycka sina känslor genom att få samma muskler. Detta gjorde språket universellt och oföränderligt, (s. 19) I sin tur utnyttjade Duchenne ännu tidigare verk, såsom konstnären Le Bruns (1702 Bruns) verk (1982). Inte heller var Le Brun upphovsmannen till idén om universalitet. Aristoteles ord, som citerades i början av den här artikeln, ger uttryck åt en tanke som finns hos forntida grekiska och romerska författare (Evans, 1969). Darwin (1872 Darwin ( / 1965 ) drog nytta av sina många föregångares arbete (Montgomery, 1985) och förklarade sig själv att ansiktsuttryckets universalitet "ofta har hävdats", även om "utan mycket bevis" (s. 15). Som ett första steg i sitt forskningsprogram sökte Darwin således bevis för universalitetsavhandlingen "med alla människosläktets raser" (s. (se avsnitt 4. 5 och 4. 5) Ändå var Darwins främsta mål inte att etablera universalitet, utan att tillhandahålla en evolutionär snarare än kreationistisk redogörelse för ursprunget till ansiktsuttryck. Kort sagt, universalitetsuppsatsen föregår Darwin med flera tusen år. Att ansiktsuttryck kanske inte är universella tycks inte ha inträffat för de flesta människor. Både evolutionister och kreationister trodde på universalitet. Universalitet är ett bakgrundsantagande, en del av sunt förnuft, åtminstone i västerländska kulturer. Om samma sak gäller i andra kulturer är ämnet för den här artikeln. På 1900 - talet togs det vetenskapliga studiet av känslor och ansiktsuttryck upp av experimentella psykologer. Det tidigaste verket (t.ex., Feleky, 1914; Langfeld, 1918a Langfeld,, 1918b citerade inte Darwin utan tillskrev sunt förnuft tanken att känslor kan ses i ansiktet. Till exempel, Langfeld (1918a) kommenterade, "Det behövde inte detta experiment för att bevisa det välkända faktum att känslor och attityder kunde bedömas utifrån bilder" (s. 183). Även om några av resultaten stämde överens med denna allmänna uppfattning, visade det sig snart bevis som ifrågasatte om känslor kunde bedömas på ett tillförlitligt sätt utifrån bilder av ansikten, även inom vår egen kultur. Olika observatörer gav olika känslor etiketter för samma uttryck (Buzby, 1924; Feleky, 1922). Observatörer befanns påverkas av den etikett som försöksledaren föreslog (Fernberger, 1928). Den känsla som tillskrivs ett ansikte kan ändras genom träning (Allport, 1924; Guilford, 1929). När verkliga snarare än simulerade känslor studerades, verkade de resulterande ansiktsuttrycken inte avslöja att känslor (Landis, 1924). De känslor som tillskrevs spädbarnen berodde mer på barnets situation än på ansiktets beteende (Sherman, 1927). 1920-talet var en låg punkt i universalitetsuppsatsens förmögenheter. År 1938 övertygade en granskning och en ny analys av en del av dessa uppgifter Woodworth om att meningsskiljaktigheter om vilka känslor som visades i ett visst ansikte var mer uppenbara än verkliga. Tidigare forskare hade antagit att varje känsla skulle ha ett unikt ansiktsuttryck. Woodworth grupperade först samman synonymer och ord för nära besläktade känslor (t.ex. förundran, förvåning, förvåning och förvåning). Han förenade sedan grupperna i ännu bredare kluster (t.ex. förena kärlek, lycka och glädje grupper i en grupp, och förena rädsla och lidande grupper i en annan). Scoring någon respons inom den resulterande breda klustret som korrekt eliminerade mycket av oenigheten. När de sex klungorna sedan beordrades genom likhet i linjär skala, befanns de flesta av de återstående meningsskiljaktigheterna vara små. Till exempel var meningsskiljaktigheterna i märkningen av uttrycken för rädsla och lidande inte jämnt fördelade över de fem återstående klungorna utan tenderade att vara bara ett steg bort: "Errors" var oftast etiketter antingen från överraskningsklustret på ena sidan eller från ilskan och beslutsamhetsklustret på den andra. När Felekys (1922) till synes negativa bedömningsdata analyserades på nytt av Woodworths metod, var korrelationen mellan den känsla som var avsedd och den som bedömdes.92. Schlosberg (1941 Schlosberg (, 1952 Schlosberg (, 1954 Woodworth & Schlosberg, 1954 ) följde Woodworths tillvägagångssätt, först ändra den linjära skalan till en cirkulär. Schlosberg frågade vad medlemmarna i Woodworths breda kluster hade gemensamt. Vad förenar till exempel kärlek, lycka och glädje? eller rädsla och lidande? Schlosbergs förslag var sådant som graden av njutning kontra obehag. I sin slutliga version föreslog Schlosberg (1954) tre sådana underliggande dimensioner: behagligt obehaglig, grad av aktivering och uppmärksamhetsavvisande. Triandis och Lambert (1958) och Osgood (1966) tog Schlosbergs idé tvärkulturellt och fann liknande dimensioner. Historien om detta ämne har ibland presenterats som om det vore en konflikt mellan två motsatta läger. Ekman( 1984) skrev till exempel: I mer än 100 år diskuterade forskare om ansiktsuttryck är universella eller specifika för varje kultur. På ena sidan Darwin (1872), och på senare tid Lorenz (1965 och EiblEibesfeldt (1972), hävdade att ansiktsuttryck är medfödda, utvecklat beteende. Å andra sidan, Birdwhistell (1970), Klineberg (1940), LaBarre (1947), Leach (1972), och Mead (1975), hävdade att ansiktsuttryck istället är som ett språk, socialt inlärda, kulturellt kontrollerade, och variabel i betydelse från en miljö till en annan, (s. 319) Olika ståndpunkter har faktiskt intagits i dessa frågor. Utan tvivel kan man finna författare av den ena eller den andra extrema övertalningen, men man kan också finna mellanbilder. Som viktiga exempel på en medelsikt, skulle jag citera Klineberg (1940), Woodworth och Schlosberg (1954), Bruner och Takiuiri (1954), Triandis och Lambert (1958) och Osgood (1966). Tänk först på Klineberg, den enda psykolog som citerades i citatet ovan och som Ekman (1980) tidigare hade listat som en av Darwins främsta antagonister. Klineberg (1938) hade rapporterat att människor i andra kulturer ibland använde obekanta ansiktsuttryck för att signalera sina känslor, som när en kinesisk roman beskrev en karaktär som att sticka ut sin tunga i överraskning. I sin lärobok skrev Klineberg (1940) detaljerade bevis för kulturell variation, men han skrev också att "undvikligen vissa typer av uttryckligt beteende. ... är gemensamma för alla mänskliga samhällen" (s. 176). Han nämnde skratt med glädje och tårar i sorg. Klineberg (1940) fortsatte att tro på universalitetens tes inför den kulturella variationen genom tre satser. För det första kunde andra uttryck (t.ex. skratt och gråt) fortfarande vara universella, även om vissa ansiktsuttryck (t.ex. den kinesiska tungans utskjutande) var specifika för kulturen. På så sätt talade inte kulturspecificiteten FACIELLA UTTRYCK AV EMOTION 105 i ett uttryck mot en annans universalitet. För det andra kan kulturen avgöra om naturliga uttryck var tillåtna, hämmade eller överdrivna. För att illustrera detta anförde Klineberg (1940) en stor kulturell variation i gråt av sorg. Denna normativa kontroll kom senare att kallas en uppvisningsregel. För det tredje kan kulturen avgöra vilka känslor som uppstod i en given situation. Att hennes man tar en andra hustru kan till exempel vara en källa till stolthet i ett samhälle, men det kan vara en källa till svartsjuka i ett annat. När hustrurna i dessa två kulturer bevittnade sin mans andra äktenskap, skulle de således inte visa samma ansiktsuttryck, eftersom de inte skulle få uppleva samma känslor. Som ytterligare exempel på en medelväg kan nämnas Woodworth och Schlosberg (1954) och deras kollegor. I sitt avslutande stycke om ansiktsuttryck höll de inte med om Klinebergs (1938 Klinebergs (, 1940 ) betoning på kulturell variation. De skrev sedan: "Man framträder ur en studie av detta ämne med övertygelsen att det finns vissa grundläggande emotionella mönster i människan" (s. 132, betoning i originalet). Triandis och Lambert (1958) och Osgood (1966) lade fram tvärkulturella bevis för denna övertygelse. Som ett sista exempel, betrakta Bruner och Takiuiri's (1954) översyn, som kännetecknas av Izard (1971, s. 225) som "anti-Darwinian". Bruner och Takiuiri (1954) pekade på de nyktra negativa fynd som hade ackumulerats, främst på 1920-talet, men de pekade också på positiva fynd: Andra [forskare] har visat att emotionella uttryck var märkta med stor noggrannhet (t.ex. Darwin, 1872; Schulze, 1912; Feleky, 1914; Langfeld, 1918; Ruckmick, 1921; Stratton, 1921; Goodenough, 1931; Woodworth, 1938; Munn, 1940)." (s. 635) Bruner och Tagiuiri (1954) betonade Woodworths (1938) och Schlosbergs (1941) analyser av dessa motstridiga resultat och höll uppenbarligen med om slutsatsen att "som helhet, domare av känslor från poserade fotografier gör slående bra ifrån sig" (Bruner & Tagiuri, 1954, s. 365 År 1962 publicerade Tomkins den första delen av sin teori som skulle markera början av den moderna eran i studiet av ansiktsuttryck. Tomkins (1980) förklarade att "påverkan i första hand är ansiktsbeteende". Tomkins (1962Tomkins ( -1963 gav listan över så kallade grundläggande känslor som, med mindre ändringar, står idag och gav bevis för att dessa känslor lätt kan läsas från ansiktsuttryck (Tomkins & McCarter, 1964). Tomkins inspirerade och undervisade Ekman och Izard, som tillhandahöll de mest citerade tvärkulturella studierna, inklusive studier i isolerade, analfabetiska samhällen (Ekman & Friesen, 1971; Ekman, Sorenson, & Friesen, 1969; Izard, 1971). Ekman och Izard gick också igenom den relevanta litteraturen och beskrev sin egen syn på fältens historia (Ekman, Friesen, & Ellsworth, 1972; Izard, 1971). Ekman (1992b) skrev till exempel om situationen 1962: "Faceciala uttryck ansågs då vara en felaktig källa till kulturspecifik information" (s. 552). Ekman och Izards idéer och tvärkulturella studier kom in i de inledande psykologiska texterna i slutet av 1970-talet (Braun & Linder, 1979; Kagan & Havemann, 1976; London, 1978). År 1987 kom Ekman och hans kollegor fram till att de flesta psykologer hade gått över till sin tjänst. Exakt vad menas med universalitetsuppsatsen? Innan någon avhandling i denna riktning kan verifieras måste den först formuleras på ett tydligt sätt. Universalitetsuppsatsen finns i läroböcker, kapitel och tidskriftsartiklar, men det är inte alltid klart exakt vad som hävdas. Till exempel, exakt hur gjorde slutsatserna om universalitet som Ekman (1972 ), Izard (1971, och deras kollegor skiljer sig från slutsatserna från Klineberg (1940), Bruner och Tagiuiri (1954 ), och Woodworth och Schlosberg (1954 )? Ekman (1972) erkände bevisen på kulturell variation och försvarade universalitetens tes mot sådana bevis genom samma tre idéer som användes av Klineberg (1940): Kulturell variation kunde förklaras a) genom att vissa gester var kulturspecifika och andra var universella; b) genom kulturella normer som reglerade när man skulle maskera, hämma eller överdriva naturliga ansiktsuttryck; och c) genom kulturellt inflytande på orsaken till känslor. Även om deras föregångares slutsatser var försiktiga och komplexa och den nya tonen var mer säker, var den materiella skillnaden förvånansvärt svår att ange. Det verkade bestå av två påståenden: a) Vissa ansiktsuttryck är "lätt igenkända" (Izard, 1977, s. 501); 2 och b) erkännande är i termer av diskreta, "specifika känslokategorier" (Izard, 1977, s. 502)-såsom lycka, överraskning, rädsla, ilska, avsky, förakt, och sorg-rather än de överlappande breda kluster och dimensioner som föreslås av Woodworth (1938) och Schlosberg (1941 Schlosberg (, 1952) Schlosberg (, 1954. Men inte ens dessa skillnader är helt tydliga. Vilken mängd avtal innebär ett enkelt erkännande? Under vilka omständigheter förväntas erkännandet vara lätt? Och vad är den exakta skillnaden mellan erkännande i termer av diskreta, specifika känslokategorier och erkännande i termer av breda kluster? Izard (1971) räknade en hel rad fritt genererade känsloetiketter som stöd för hans hypotes. Friesen (1988) kritiserade däremot Izard (1971) för detta breda spektrum och verkade förutsätta en en-till-en-korrespondens mellan en specifik känsloterm och ett specifikt ansiktsuttryck. Ekman (1992b) hävdade att antalet grundläggande känslor kunde avslöjas genom studier av ansiktsuttryck. Ekman (1992b) skrev: "Jag är frestad att säga att dessa leder är na-2 Sekundära källor har läst detta budskap tydligt. Enligt Carlsons och Hatfields (1992) lärobok om känslopsykologi är "sadness en universell känsla som är lätt att känna igen av alla folk, i alla tider och på alla platser" (s. 266). "Det är lätt att känna igen ilskans ansikte... Utseendet är omisskännligt" (s. 350). JAMES A. RYSSELL exponeras kedly av resultaten om universalitet i uttryck" (s. 552). Men Ekman (1992a) skrev inte heller om specifika diskreta känslokategorier, utan om känslofamiljer och återvände därigenom till Woodworths (1938) som sade vad som vid vilken tidpunkt är mindre viktigt än frågan om vilken slutsats som är motiverad av bevisen. Mitt fokus i den här artikeln ligger inte på någon författares ståndpunkt, utan snarare på hur långt bevisen går. Låt mig därför föreslå att universalitetsuppsatsen betraktas som en familj av hypoteser. Variationer uppstår på tre huvudsakliga sätt. För det första kan frasen universalitetsuppsats beskriva satser av varierande specificitet. Vid den icke-specifika änden av kontinuum skulle falla den vaga påståendet att vissa ansiktsrörelser har någon form av känslomässig betydelse, som förstås i överkant nivåer av vissa människor i de flesta kulturer. I andra änden av kontinuum skulle falla påståendet att till exempel exakt sju separata specifika ansiktskonfigurationer signalerar motsvarande antal separata specifika känslor, som lätt erkänns som sådana av alla människor. De slutsatser som Klineberg (1940), Bruner och Tagiuiri (1954) och Woodworth och Schlosberg (1954) kom fram till den icke-specifika änden av kontinuum; slutsatserna av Izard (1971) och Ekman (1972) tycks falla mot det mer specifika slutet. Mer nyligen, Izard (1990) och Ekman (1992a Ekman (, 1992b Ekman (, 1993 kan ha intagit något olika ståndpunkter. Universalitetsuppsatsen kan antas ha olika grader av ekologisk relevans. En snäv tolkning skulle vara att känslomässiga ansiktssignaler kan förekomma och kan kännas igen, men bara under begränsade omständigheter. En bredare, mer ekologiskt relevant tolkning skulle vara att om det inte sker ett avsiktligt försök till bedrägeri, uttrycker ansiktet naturligt de känslor som förekommer i vardagen och att observatörer rutinmässigt erkänner de känslor som uttrycks. Med andra ord är denna åtskillnad mellan kompetens och prestation. Äldre bevis betonade ekologisk relevans (Landis, 1924; Munn 1940; Sherman, 1927); nyare bevis, mindre så (Izard, 1971). Äldre, mer försiktiga utvärderingar var mer angelägna om ekologisk relevans (Bruner & Tagiuiri, 1954); nyare, mer optimistiska recensioner, mindre så Izard, 1971). Izard (personlig kommunikation, 10 november 1992) betonade en snävare tolkning av hans version av den universella tesen. Ekman och Friesen (1975) betonade däremot relevansen av sina fynd för vardagssituationer, och Ekman, O'Sullivan och Matsumoto (199 la) betonade frågan om ekologisk giltighet vid utvärdering av forskning om ansiktsuttryck. Den universella tesen är tvetydig på ännu ett sätt. Fyra relaterade satser kan urskiljas: a) ansiktsrörelsernas universalitet: specifika mönster för ansiktsmuskelrörelser förekommer i alla människor, b) ansiktsrörelsernas uttrycksfullhet: vissa ansiktsmönster är manifestationer av samma känslor hos alla människor, c) allmängiltighet av tillskrivning: observatörer överallt tillskriver samma emotionella betydelse till dessa ansiktsmönster (i en vanlig fras har dessa ansiktsmönster universellt signalvärde), 3 och d) riktighet av tillskrivelser: observatörer är korrekta i de känslor som de (konsensuellt) tillskriver dessa ansiktsmönster. Det sista förslaget förutsätter naturligtvis de tre första. I en stor del av skrivandet om detta ämne är dessa fyra satser inte särpräglade. Ja, vårt dagliga språk inbjuder till att de blir förvirrade. Frasen ansiktsuttryck antyder att ansiktsrörelser har en mening, som det uttrycker. Ordet erkännande antyder att det som erkänns verkligen finns där. Engelska ord för ansiktsrörelser, såsom rynkande, är så vaga att forskare tvingas tala i stället för det "faciala uttrycket för rädsla", det "faciala uttrycket för ilska", och så vidare. På så sätt antyder engelska ord för ansiktsrörelser att de ger uttryck åt specifika känslor, som man kan känna igen eller inte känna igen. Mindre ofta noteras skillnader, och ett uttryckligt argument erbjuds för att kombinera dessa förslag. Oster, Daily och Goldenthal (1989) hävdade till exempel att om observatörer från mycket olika kulturer - inklusive isolerade, förlitliga kulturer - ser samma känslor i samma ansikten, kan vi med tillförsikt dra slutsatsen att dessa uttryck har universell innebörd. Vi kan också dra slutsatsen att denna betydelse härleds från observatörernas erfarenheter med spontana uttryck som observerats i verkliga, känsloskapande situationer i deras egna kulturer. Det vill säga, vi kan dra slutsatsen att själva uttrycken är universella, (s. 114) 5 3 Ordet tillskrivelse ska tas på ett så neutralt sätt som möjligt. Det finns ingen enighet om just vilken typ av process som sker när observatören "ser" en känsla i ansiktet på en annan. Författare har använt ord som etikett, kategorisera, identifiera, se och känna igen. Processen kan vara medfödd eller inlärd, medveten eller medvetslös, prepositionell eller icke-propositionell. När det gäller sådana frågor är min granskning inte bindande. 4 För att upprätthålla några användbara distinktioner, en konvention antas i denna artikel där känslor ord som används av observatörer kursiveras (t.ex. ordet glad), men känslor etiketter som används av forskare för att hänvisa till specifika mönster av ansiktsrörelser är i citattecken (t.ex. ett uttryck för "lycka"). Å andra sidan används orden igenkänning och ansiktsuttryck i brist på ett enkelt alternativ. Erkännande betyder helt enkelt här en dom som överensstämmer med förutsägelser. Ansiktsuttryck betyder helt enkelt ansiktsrörelse. 5 Det krävs försiktighet snarare än förtroende för att överväga sådana argument. Föreställ dig att en man gnuggar buken och med båda händerna snabbt pressar in imaginär mat i munnen; att han doppar händerna, kastar tillbaka huvudet och låtsas hälla något i halsen; eller att han sluter ögonen och lägger huvudets sida på sina förenade händer. Det är möjligt att observatörer från mycket olika kulturer-inklusive isolerade, analfabetiska kulturer-skulle se hunger, törst och sömn i dessa pantomi mes. Om det är så, har då pantomimerna en innebörd som härrör från spontana handlingar som observerats i verkliga situationer och är pantomimerna själva universella? Pantomimerna fångar förmodligen något av verklig handling, men i en överdriven, stiliserad form. Man skulle inte dra slutsatsen att pantomimens exakta handlingar vanligtvis åtföljer hunger, törst och sömn. Naturligtvis är ansiktsuttryck inte pantomimes, och min poäng här är en logisk sådan. Men detta exempel understryker samtidigt en fråga som uppstår i DE FACIELLA UTTRYCKEN AV EMOTION Naturligtvis kan dessa fyra satser relateras empiriskt, och specifika teorier kan förutsäga kopplingar mellan dem. Men för att analysera bevisen, tror jag att dessa fyra förslag bäst hålls åtskilda, tills motsatsen bevisats. När allt kommer omkring är det åtminstone tänkbart att känslor uttrycks av ansiktet universellt men att vissa kulturer har misslyckats med att erkänna detta faktum. Kanske tillskrivelse av känslor till ansikten är en kulturell prestation, som i vår kultur delvis är korrekt men inte perfekt. Vissa andra kulturer kan göra bättre ifrån sig, och vissa värre. Alternativt är det också åtminstone tänkbart att människor felaktigt tillskriver ansiktsrörelser känslor. "Rekognition" kan vara en utbredd men falsk tro. Inte ens när de är universella behöver folks trosuppfattningar vara korrekta. Det kanske inte är förståndigt av mig att hävda att någon specifik aktuell folktro är falsk, men det bör vara lätt att se att utbredda folkliga och till och med vetenskapliga uppfattningar från det förflutna var falska. Tänk på tron, som förmodligen en gång var universell, att solen går upp och går ner på en stabil jord eller tron att fysiognomi uppenbarar karaktär. Betrakta den initiala sammandrabbningen mellan sunt förnuft och vetenskapliga teorier-såsom uppfattningen av rum och tid i modern fysik, tidsåldern av jorden i geologi, eller evolutionen av livet i biologi. En genomgång av alla bevis som kan ha betydelse för universalitetsuppsatsen ligger utanför räckvidden för denna artikel. Jag valde istället att fokusera på de bevis som har övertygat tidigare granskare. Uttalanden om den universalitetsuppsats som finns i tidskrifter, kapitel och läroböcker följs ofta av hänvisningar till sekundära källor. Min genomgång av detta ämne började därför med sekundära källor (Ekman, 1972 (Ekman, 1973 Ekmanetal., 1972;Ekman&Oster, 1979; Izard, 1971; plus de nyare recensioner som listas i tabell 1 ) från vilka jag extraherade citeringar av primära bevis för universalitet. Deras tonvikt låg helt klart på moderna tvärkulturella bedömningsstudier, som därför är ämnet för min granskning. Med modern menar jag studier som börjar med Ekman et al. (1969)........................................................................................... Jag uteslöt före 1969 artiklar eftersom Izard (1971) och gick igenom dem i detalj, ofta komma till slutsatser som skiljer sig från tidigare granskare och författarna till de ursprungliga artiklarna. Senare utvärderingar ignorerade ofta de tidigare undersökningarna eller citerade de tolkningar som Izard (1971) och. Ytterligare granskning av dessa omtvistade studier verkade mindre användbar än en kritisk granskning av senare undersökningar. Den huvudsakliga begränsningen i min granskning är fokus på dömande studier. Underförstått av Oster et al.'s (1989) argument som citerades tidigare, bevis för att alla "observers ser samma känslor i samma ansikten" (d.v.s. de tvärkulturella bedömningsstudierna, s. 114) har betraktats som bevis för hela universalitetsuppsatsen. Domsdata erbjuds för att stödja den känslomässiga betydelsen av ansiktsbeteende (t.ex. Matsumoto & Ekman, 1988). I följande avsnitt, Ekman (1980) fångade betydelsen av domen studien: "Definitiva data finns nu tillgängliga på quescross-kulturella studier: Är fotografier av ansiktsuttryck typiskt används representerar spontana, naturligt förekommande ansiktsåtgärder? allmängiltighet" (s. 93). "Bedömningen av ansiktet... är den metod som används i alla utom ett av de experiment som slutligen har löst frågan om universalitet ansiktsuttryck" (s. 96). Jag går igenom studier av moderna, läskunniga kulturer härnäst och studier av isolerade, analfabetiska kulturer i ett senare avsnitt. För läskunniga kulturer, de allmänt citerade höga "erkännande" poäng kom från åtta studier. Olika studier inkluderade något olika listor över grundläggande känslor, men alla hade sex känslor gemensamt. Alla resultat rörande dessa vanliga sex listas i tabell 2, separat för 20 västliga (européer plus engelska, spanska eller portugisiska talare i Nord- eller Sydamerika) och 11 icke-västliga (asiatiska och afrikanska) prover. "Rekognitionspoäng", som är andelen försökspersoner som instämde med förutsägelsen, var större än vad som kan förväntas av en slump för varje typ av ansiktsuttryck i varje studie. Uttrycket "lycka" uppnådde de högsta genomsnitten, med en median på 96,4 % i västerländska och 89,2 % i icke-västliga kulturer. Uttrycket "överraskning" nådde den näst högsta, med en median på 87,5 % i västerländska och 79,2 % i icke-västliga kulturer. Bland uttrycken för negativa känslor ("sadness", "sämre", "fara" och "rädsla") var intervallet mellan 77,5 % och 82,6 % i väst och från 63,0 % till 76,0 % i icke västliga kulturer. Tre ytterligare studier har nämnts men ingick inte i tabell 2. Först bad Winkelmayer, Exline, Gottheil och Paredes (1978) amerikanska, brittiska och mexikanska observatörer att bedöma ansiktsuttryck av "lycka", "fara" och "sorg". Procentuell enighet rapporterades dock inte separat för känslorna och rapporterades därför inte i tabell 2. Den totala genomsnittspoängen för erkännande var 39,3 %, medan den siffra som man bara kan förvänta sig av en slump skulle ha varit 33 %. Den andra studien (Ekman & Friesen, 1986 ) gällde en enda känsla, förakt. Över 10 kulturer var erkännandet i genomsnitt 75%. Resultat för enskilda kulturer rapporterades inte och förtecknas därför inte i tabell 2. Grundresultatet kopierades därefter i ytterligare sex kulturer (Ekman & Heider, 1988; Matsumoto, 1992b). Även om Ekman och Friesens (1986) 6 Olika typer av ytterligare bevis citerades: naturalistisk observation av ansiktsrörelser i olika kulturer (Eibl-Eibesfeldt, 1972; Ekman, 1980); laboratorieobservation av ansiktsrörelser hos medlemmar av två olika kulturer (Ekman, 1972); korrelation av ansiktsrörelser med självrapporter av känslor (Ekman, Friesen, & Anoli, 1980; men se Fridlund, 1991 a); observation av ansiktskommunikation hos spädbarn (Izard & Malatesta, 1987; men se Camras, 1992; Nelson, 1987; Oster, Hegley, & Nagel, 1992); observation av ansiktsrörelser hos barn födda blinda (Eibl-Eibesfeldt, 1972; Goodenough, 1932; Thompson, 1941), och studier av riktigheten av domar baserade på observation av ansiktsrörelser (Ekman, 1982). Sammantaget föreslog sådana studier, för mig, stöd för det första förslaget som listas ovan (att specifika mönster för ansiktsrörelser förekommer i alla människor), men inte för de andra tre. Vid tillämpningen av denna artikel antog jag att det första förslaget i huvudsak var korrekt. Detta antagande lämnade kvar innebörden av ansiktsbeteende. Argumentet skapade kontroverser (Izard & Haynes, 1988; Ricci-Bitti, Brigitti, Garotti, & Boggi-Cavallo, 1989; Russell, 199la, 1991 c), Ekman och hans kolleger försvarade sitt påstående (Ekman & Friesen, 1988; Ekman m.fl., 1991a Ekman m.fl.,, 1991b Matsumoto, 1992b). Den tredje undersökningen gav ett annat kinesiskt urval. Chan (1985) visade nio av Izards (1977) fotografier av ansiktsuttryck för 124 medicinska studenter vid det kinesiska universitetet i Hongkong. Studien genomfördes både på kinesiska och engelska. Försökspersonerna fick välja ett eller två ord från tvångsvallistan; domen var lika korrekt om något av alternativen var så förutsagda. Dessa data ingick inte i tabell 2 eftersom detta kriterium för erkännande var mer lent än det som användes i de studier som ingick där. Chans igenkänningspoäng var "lycka" 97.6, "överraskning" 66.9, "sorg" 61.3, "fara" 96.0, "sämre" 62.1, och "rädsla" 66.9. Det finns ytterligare bedömningar, men av olika skäl anfördes de inte i de sekundära källorna som bevis för universalitetsuppsatsen. 7 Vissa misslyckades med att rapportera tillräcklig information 7 Otvivelaktigt, opublicerade uppgifter finns också. M. K. Mandal (personlig kommunikation, 12 mars 1993) samlade opublicerade uppgifter från 100 försökspersoner i Indien, som visades Ekman och Friesens (1976) standardiserade uppsättning fotografier. Experimentet genomfördes på engelska. Resultaten för det normativa amerikanska provet och för det indiska provet var 98,5 respektive 87,0 för "lycka", 92,3 och 75,1 för FACIAL UTTRYCK AV EMOTION 109 för att vara användbara. Några kritiserades för sitt urval av ansiktsuttryck (Matsumoto, 1992a); till exempel två (Ciiceloglu, 1970; Kilbride & Yarczower, 1976) använde radritningar utsmyckningar och granskas inte här. Icke desto mindre är två uppsättningar studier användbara. Först är ytterligare data från Afrika. Endast två prover från Afrika visas i tabell 2, och båda tyder på en märkbar skillnad mellan afrikanska och västerländska resultat. Izard (1971) fann en total igenkänningspoäng på 49,0% från ett prov av afrikaner som testats i Frankrike. Detta poäng kontrasterar mot 83,4% i hans normativa, amerikanska grupp. Han uteslöt de afrikanska uppgifterna från de flesta av sina analyser (eftersom försökspersonerna inte testades på sitt modersmål). Ducci, Arcuri, W/Georgis och Sineshaw (1982) fick en total igenkänningspoäng på 51,9% från etiopier (ingen normativ siffra rapporterades, men uppsättningen fotografier levererades av Ekman och Friesen). För att uppskatta tillförlitligheten av denna afrikanska-västerländska skillnad, är det bra att titta på ytterligare data, som verkar replikera skillnaden även när afrikanerna testades på sitt modersmål. Wolfgang och Cohen (1988) fick ett totalt erkännande på 48 % från etiopier (i motsats till 75 % i deras normativa, kanadensiska prov). Kilbride och Yarczower (1980) fick ett totalt erkännande på 62,5% från zambier (i motsats till 94,2% i deras normativa, amerikanska grupp). Kilbride och Jarczower (1983) lämnade ytterligare uppgifter om zambier. Även om de inte rapporterade alla betyg och deras ansiktsuttryck har kritiserats (Matsumoto, 1992a), var deras resultat informativa. Med tanke på samma uppsättning ansiktsstimuli, som omfattade både amerikanska och zambiska posers, fick amerikaner betydligt högre igenkänningspoäng än zambiner. Andra är ytterligare data från Japan. Izard (1971) och Ekman m.fl. (1987) hade funnit en likhet mellan amerikanskt och japanskt erkännande av de hypoteserade uttrycken för icke-negativa känslor, men en diskrepans på "fruktan", "hemska" och "farliga" uttryck. Lyckligtvis har ytterligare tre studier nyligen publicerats (Matsumoto, 1992a; Matsumoto & Ekman, 1988. Tabell 3 kombinerar de tidigare resultaten, sedd i tabell 2, med de nya. De ytterligare uppgifterna visade ett mönster som liknade det gamla. Dessutom fann Matsumoto (1992a) en statistiskt signifikant interaktion mellan kultur och typ av ansiktsuttryck. Jag övergår nu till en kritisk analys av dessa studier. Resultaten har redan sammanfattats i tabellerna 2 och 3. De metoder som används sammanfattas i tabell 4. Likheten mellan metod och studier gör att jag kan betrakta studierna som en helhet snarare än individuellt. För bekvämlighet kallar jag kombinationen av typiska egenskaper standardmetoden. I återstoden av detta avsnitt diskuterar jag först resultaten och sedan de enskilda dragen i standardmetoden. I och med detta ifrågasätter jag inte det formella statistiska konstaterandet i varje studie av ett samband mellan ansiktsuttryck och känslomärkning. Jag söker inte ett enda drag i metoden som är en ödesdiger brist. Snarare, mot bakgrund av denna diskussion, "överraskning", 88,6 och 73,0 för "sorg", 87,8 och 73,3 för "rädsla", 92,3 och 75,1 för "sämre" och 88,9 och 74,5 för "fara". bevisen i sin helhet senare utvärderas mot bakgrund av kriterierna ekologisk, konvergerande och intern giltighet. Jag fokuserar på fyra frågor: Först, är erkännande poäng enhetlig mellan kulturer? För det andra, är resultaten allmänna utöver det specifika experimentella sammanhang i vilket de erhölls? För det tredje: Är erkännande i termer av specifika känslor eller bredare grupper av känslor? Och för det fjärde, hur lätt är igenkänningen, och är det möjligt att igenkänningspoängen blåstes upp av själva metoden? Ett fokus är alltså den exakta omfattningen av igenkänningspoängen. Bevis för att överenskommelsen är lägre än väntat, även om den fortfarande ligger över slumpen, ger olika alternativa förklaringar. Till exempel skulle överenskommelsen med förutsägelser vara låg men fortfarande större än slumpen om observatörer helt enkelt kunde skilja positiva uttryck från negativa. Högre, men ännu mindre perfekt, överenskommelse förutses av Schlosbergs (1952 Schlosbergs (, 1954 Woodworth & Schlosberg, 1954 ) modell eller dess modernare varianter (Russell & Bullock, 1987). Recognition poäng från de åtta studierna av Tabell 2 analyserades med en två-faktor analys av varians med en mellan inom design. Varje prov behandlades som ett enda fall (n = 20 för västerländska kulturer och n = 11 för icke-västliga kulturer). Kultur (västra eller icke-västra) var en faktor mellan individer. Typ av uttryck ("lycklig", "överraskning", "sorg", "hemsk", "fara" eller "fruktan") var en faktor inom ämnet. Justeringar på grund av brist på sfäricitet användes vid behov. Den huvudsakliga effekten av kulturen var signifikant, F(\, 29) = 15,36, p < 001. Den huvudsakliga effekten av typ av uttryck var signifikant, F(5, 145) = 25,57, p < 001. Deras interaktion var också signifikant, F(5, 145) = 2,39, p < 0,05. En enkel effektanalys fullföljde den erhållna interaktionseffekten. När experimentmässigt alfa-nivån bestämdes med Bonferronis metod, fanns det inga signifikanta effekter av kulturen för "lycklig", överraskning," och "sadness" uttryck, men det fanns för "sämre", F(l, 104) = 9.17, p <.01, "fara", F( 1, 104) = 18.94, p <.001, och "rädsla", F(\, 104) = 12.55,p <. 001, uttryck. En discriminant funktionsanalys av igenkänningspoängen visade signifikant, x 2 0> N = 31) = 15,99, p < 001, diskriminering baserad på kultur. Tjugosju av de 31 grupperna klassificerades korrekt. Fyra var hemligstämplade. De argentinska och estniska proverna var felklassificerade med den icke-västra uppsättningen. (Estland är ett icke-indoeuropeiskt språk, och Estland var medlem i Sovjetunionen vid tiden för studien.) Det turkiska provet och McAndrews (1986) malaysiska prov var felklassificerade med den västerländska uppsättningen. Turkiet gränsar till Asien och Europa och kunde ha inkluderats i den västra uppsättningen. McAndrews malaysiska prov bodde i USA. Bonferroni matchade prov t tester med total alfa inställd på.05 användes för att undersöka tillförlitligheten av skillnader mellan igenkänningspoäng för de olika typerna av uttryck. Bland de västerländska proverna skilde sig "lycklig" från var och en av de andra; "överraskning" skilde sig från var och en av de andra, utom "sämre". Bland de icke-västra proverna skilde sig "lycklig" från "hemsk", "fara" och "fruktan". En parallell uppsättning analyser genomfördes för Americanno JAMES A. RYSSELL Japanska jämförelser som visas i tabell 3. I denna analys var antalet prover ännu mindre (n = 6 inom varje odling), men de statistiska resultaten var likartade. Det fanns betydande huvudsakliga och interaktiva effekter i huvudanalysen: För kultur, F( 1, 10) = 54.00, p <.001; för typ av uttryck, F(5, 50) = 24.89,? <.001; och för deras interaktion, F(5, 145) = 4.50, p <.01. Den enkla effektanalysen gav inte några signifikanta effekter av kulturen för "lyckliga", "överraskande" eller "sade" uttryck, utan gjorde det för "sämre", F( 1, 21) = 12.21, p <.01; "fara", F(1, 21) = 19.40, p < 001; och "rädsla", F( 1, 21) = 38.49, p < 001. Den diskriminanta funktionsanalysen var signifikant, % 2 (1, N = 12) = 12.00, p <.001, och klassificerade korrekt alla 12 prov på grundval av odling. Bonferroni matchade prov t tester med total alfa inställd på.05 användes för att undersöka tillförlitligheten av skillnader mellan igenkänning poäng för de olika typerna av uttryck. Bland de amerikanska proverna skilde sig "lycklig" från var och en av de andra utom "sadness" och "fara". Bland de japanska proverna skilde sig "lycklig" och "överraskning" inte från varandra, men var och en av dem skilde sig från resten. Rädslan skilde sig också från "sad". Analyserna av de japanska-amerikanska jämförelserna från tabell 3 kompletterar fint analyserna av de mer allmänna jämförelserna av tabell 2. Till skillnad från den senare motsvarar de japanska-amerikanska jämförelserna antalet prover, stimuli och andra detaljer i metoden. Sammantaget verkar upptäckten av tillförlitliga skillnader på grund av kultur, typ av uttryck och deras interaktion vara robust. Dessa analyser ifrågasätter inte de ursprungliga forskarnas slutsats att igenkänningspoängen är större än slumpen, men de visar att igenkänningspoängen inte är enhetliga. Erkännandet varierar på ett tillförlitligt och systematiskt sätt. Poängen på "lycklig uttryck" ger en baslinje jämförelse av dessa observatörers prestation på uppgiften i sig. Tillförlitliga skillnader från denna baslinje i poäng för andra uttryck i olika kulturer kräver därför undersökning. I alla studier av läs- och skrivkunniga kulturer som beskrivs i tabellerna 2 och 3 var ämnena elever: gymnasieelever i två urval och högskoleelever i resten. Wolfgang och Cohen (1988) testade ett prov på 96 frivilliga från Central- och Sydamerika som bodde i Kanada. Stimuli bestod av 40 poserade ansiktsuttryck från en standardiserad uppsättning. Erkännandepoängen varierade med utbildningsnivån: Det totala erkännandet var 81 % från dem som hade universitetsutbildning, 66 % från dem som hade gymnasieutbildning och 43 % från dem som hade grundskoleutbildning. Dessa skillnader var statistiskt signifikanta. Det finns också en fråga om hur mycket studierna i tabellerna 2 och 3 gav ett strikt universalitetstest. De icke-västra kulturer som ingick hade ofta omfattande kontakt med väst. Den tvärkulturella aspekten av studierna mildras av möjligheten att eleverna i dessa icke-västliga samhällen får (1982) jämfört med gymnasieelever på landsbygden i Etiopien. Stadseleverna hade nästan kontinuerlig kontakt med västerländsk kultur, medan landsbygdseleverna var relativt isolerade. Förutom kontakt var de flesta andra relevanta faktorer, såsom ålder och utbildning, likartade i de två grupperna. Alla ämnen talade amhariska och var lika bekanta med de känslouttryck som användes. Erkännandepoängen var på ett tillförlitligt sätt större för urbana studenter än för landsbygdsstuderande. För de nyare studierna ger användningen av högskolestuderande också en ännu mer oroande möjlighet: Den universalitetsuppsats eller till och med den specifika hypotes som Izard (1971) eller Ekman (1972) föreslog kunde ha lärts ut till några av de ämnen som användes för att testa denna avhandling. Genom sitt kursarbete eller allmänläsning kunde collegestudenterna ha lärt sig vilka specifika uttryck som hade varit hypotetiska för att förknippas med vilka känslor. Böcker om teckningstekniker beskriver hur man ritar ett ansiktsuttryck för varje känsla (Faigin, 1990; Peck, 1987). Populariserade böcker lär eleverna hur man känner igen specifika känslor från specifika ansiktsuttryck (Ekman & Friesen, 1975 ). Darwins (1872/1965) bok kan ha stötts på i en psykologi- eller biologiklass. Det är svårt att uppskatta i vilken utsträckning studentämnena i varje studie har utbildats i universalitetsuppsatsen. Detta problem skulle vara större om ämnena drogs från psykologikurser. För studenter inskrivna i psykologikurser fram till slutet av 1970-talet, deras lärobok kan ha lärt att situationsinformation dominerar över ansiktsinformation i bedömningen av känslor. Efter den tiden började några populära introduktionspsykologiska läroböcker innehålla material som stöder universalitetsuppsats, några med fotografier av de hypoteserade universella ansiktsuttrycken (Braun & Linder, 1979; Kagan & Havemann, 1976; London, 1978). Tabell 2 visar ingen märkbar förändring av igenkänningspoängen runt slutet av 1970-talet, och endast Ducci et al. (1982) Studier stöder direkt dessa diskussioner om utbildning och kulturellt inflytande. Men inga bevis utesluter dem. I framtida studier bör försökspersonernas relevanta bakgrund och utbildning undersökas och rapporteras. Som Izard (1977) och Ekman (1980) erkände, besvaras frågan om den tvärkulturella universaliteten bäst genom studier av kulturer som är mer isolerade från västerländsk påverkan än dem i tabellerna 2 och 3.  JAMES A. RYSSELL Psykologisk teori och forskning är otvetydiga i att proklamera beroendet av ett svar på en given stimulans på andra stimuli presenteras. Denna princip gäller svar så enkla som inspelningar i enskilda celler och svar så komplexa som globala bedömningar av lycka, moral eller skönhet (Helson, 1964; Parducci, 1965; Russell & Lanius, 1984). I enlighet med denna allmänna princip, domen av ett givet ansiktsuttryck har konsekvent befunnits bero på vad andra ansikten presenteras (Manis, 1967 (Manis, 1971 Russell, 199la; Russell & Fehr, 1987; Tanaka-Matsumi, Nelson, Attivissimo, & D'Urso, 1993; Thayer, 1980a Thayer,, 1980b. Domar av uttryck som påstås vara signaler av grundläggande känslor är inte mindre relativa: När särskilda stimulanssammanhang skapades, bedömdes uttrycket "förakt" som avsky, uttrycket "överraskning" bedömdes som en blandning av överraskning och rädsla, och uttrycket "fara" bedömdes som sorgligt. Dessutom har uttalanden som påstås vara neutrala bedömts vara lyckliga när de setts inbäddade i en stimulus och som sorgsna när de setts inbäddade i en annan. Frågan är då hur mycket de resultat som sammanfattas i tabellerna 2 och 3 beror på det särskilda stimulanssammanhang som experimentet skapar. Stimulus sammanhang kan ha utövat ett inflytande genom förhandsvisning, inom ämnet design och ordning presentation. I vissa studier (t.ex., Winkelmayer et al., 1978), försökspersonerna först visas hela uppsättningen ansiktsuttryck, varefter varje stimulans omspelades för försökspersonerna att betygsätta. I Izards (1971) studier utförde 9 av 13 kulturprover igenkänningsuppgiften utan att förhandsgranska fotografierna. Fyra av grupperna visades uttrycksbilderna i en frimärkningsuppgift innan känsloigenkänningsuppgiften. I Bouchers och Carlsons (1980) studie fick observatörerna se hela uppsättningen uttryck fem gånger. Huruvida en förhandsgranskning av något slag erbjöds i andra studier var inte specificerat. Winkelmayer m.fl. (1978) rapporterade att en förhandsvisning var nödvändig för att deras ämnen skulle uppnå en tillförlitlig grad av enighet. Att presentera försökspersoner med hela sortimentet av ansiktsuttryck belyser både likheter inom uttryckstyp och skillnader mellan uttryckstyperna. Att presentera ett lika stort antal breda leenden, rynkiga näsor, snaror och så vidare belyser ytterligare likheter och skillnader. Alla studier i tabell 2 och 3 använde en inom-ämne design: Varje ämne ombads att bedöma hela uppsättningen ansiktsuttryck inom en relativt kort tidsperiod. En inom-ämne design skapar samma typ av problem som förhandsvisning. Det inbjuder till en mer direkt jämförelse mellan de olika ansiktsuttrycken än vad som skulle vara möjligt i en mellan-personer design (eller i vardagliga möten med ansiktsuttryck). Svar på en uppsättning stimuli skapar en rad komplexa assimilering och kontrasteffekter. Resultat från en inom-ämnesdesign måste verifieras med en mellan-personer design. Ett försök att göra det misslyckades: Ansiktsuttrycket som publicerades av Matsumoto och Ekman (1988) som ett tecken på förakt bedömdes som förakt i en inom-subjekt design men bedömdes som avsky i en mellan-personer design (Russell, 1991c). Enligt Ekman och Friesen (1986) är ett "kontemple" uttryck en unilateral höjning och curling av överläppen, och ett "avskyvärt" uttryck är en rynkning av näsan. Sett separat (mellan individer design), dessa ansiktsrörelser är båda mest typiskt märkt som avsky (Russell, 1991 c). Men när båda uttrycken presenteras för samma ämne (inom ämnet design), då kan ämnet känna sig uppmanad att lägga märke till skillnaden mellan de två uttrycken och (särskilt när svarsskalan kräver en åtskillnad mellan avsky och förakt) att tilldela dem olika etiketter. Att de gör det i samförstånd är fortfarande informativt, men poängen är att metoden verkar påverka de uppnådda resultaten. Naturligtvis är förakt det minst väletablerade av de "grundläggande" känslorna och har, som nämnts, väckt den mest kontroversiella. (Dessutom hävdade Ekman m.fl., 199 la, att den ekologiska giltigheten av mitt [Russell, 1991c] konstaterande ännu inte hade fastställts. Jag håller med men anser att resultatet ändå har metodiska konsekvenser.) Ekman m.fl. (1991b) nyligen avslöjade att "i våra tidiga studier (Ekman, 1972) fann vi otillförlitlighet i de första svaren när ämnen var tvungna att bedöma uttryck..... Vi har funnit att ämnen bättre förstå vad som förväntas av dem efter att ha provat det några gånger" (s 294). Ekman m.fl. (1991b) ansåg att deras ämnen till en början var obekanta med uppgiften och att det krävdes några försök för att förstå instruktionerna. De höga betygen för "lyckliga" uttryck i tabell 2 talar emot denna tolkning. Ekmans (1972) och Izards (1971) teorier verkar förutsäga att detta skulle vara en ytterst enkel uppgift. (När allt, observatören var helt enkelt tvungen att välja ett ord från en kort lista för universella, biologiskt baserade signaler.) I vilket fall som helst, om försökspersoner måste tränas på uppgiften i sig, då bör de få denna utbildning med neutralt material (såsom matchande namn till färgfläckar), så att utbildning inte påverkar resultaten av experimentet. Den relevanta punkten är att ett första svar utgör ett mellanämnesdesign och att detta avsnitt från Ekman et al. (1991 b) visar därför att igenkänningspoängen inte var lika höga (var inte lika tillförlitliga) i ett mellanobjekt som i en inomämnesdesign. Det finns flera fler indikationer. Tanaka-Matsumi m.fl. (1993) fick en igenkänningspoäng på 44,2 % för Ekman och Friesens (1976) "sad" med ett mellanobjektsdesign. Erkännandet av "sad"-uttrycket steg till 58,3 % när det föregicks av ett enda "lyckligt" uttryck och till 72,1 % när det föregicks av ett enda "farligt" uttryck. De fick en igenkänningspoäng på 41,7 % för Ekman och Friesens (1976) "farliga" uttryck med ett mellanobjektsdesign. Erkännandet steg till 53,1 %, 66,7 % och 57,9 % när det föregicks av ett enda "lyckligt", "sad" eller "överraskande" uttryck. Slutligen, I (Russell, 1993b) jämförde en mellan ämnen design med kombinationen av förhandsvisning plus inom ämnesdesign. Även om det bara fanns ett exempel på varje uttryck och den beroende åtgärden var fri etikett snarare än påtvingad val, resultaten (visas i 2 användes för att bedöma effekten av design, separat för varje ansiktsuttryck. Den beroende åtgärden var en gratis märkning. Uppgifterna beskrivs av Russell (1993). För "kontemplet", förväntade frekvensen var för låg för att beräkna en chi-kvadrat. En etikett är den som tillhandahålls av Matsumoto och Ekman (1988). * p < 0. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00. 00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00.00. ** p < 01. På det hela taget, vilka små bevis vi har tyder på att något om den inom-ämne design ger högre igenkänning poäng än en mellan-personer design. Jag tror att effektens storlek varierar med typen av uttryck. Den var stor för "kontemplet" men liten för de sex typer av ansiktsuttryck som ingår i tabell 2 (med tanke på de andra aspekterna av metoden). Inte desto mindre, inom-ämne design, som förhandsvisning, kan ha ökat igenkänning poäng där lite. För en inom-ämne design, ordning stimulans presentation blir ett problem. Ordningen bör varieras systematiskt, eller så bör en separat slumpmässig ordning skapas för varje ämne. I de studier som anges i tabellerna 2 och 3 användes dock ibland en eller två presentationsbeställningar. Olika personer reagerade således inte bara på ett särskilt ansiktsuttryck. De svarade i stället på detta uttryck inbäddat i ett identiskt sammanhang bestående av den föregående serien av andra ansiktsuttryck. Att ge olika ämnen samma ordning för presentation skulle kunna öka graden av enighet mellan dem. Inflation av mängden överenskommelser behöver inte nödvändigtvis leda till ökad enighet med förutsägelser (det kan faktiskt göra motsatsen). Liksom inom ämnet design själv, klass av presentation ensam utmanar giltighet endast i den mån ökad enighet tenderar mot hypotesen. Det är därför endast i kombination med andra faktorer som redan är tillräckliga för att uppnå ett mycket högt samförstånd med förutsägelser som detta avtal kan läggas fram överdrivet. Exponering för hela stimulansuppsättningen, genom förhandsvisning eller en inom-ämne design, konfronterar försökspersonerna med vad som kan tyckas vara ett pussel: hur man till exempel tilldela sju etiketter till sju typer av ansiktsuttryck. I så fall kan försökspersonerna få vägledning i att ge sina svar eller till och med bilda sig en grov uppfattning om den experimentella hypotesen. Således kan stimulus presentation stå för någon del (även om inte en stor del) av de resultat som allmänt erbjuds till stöd för universalitetsuppsats: Subjects ger samma etikett till uttryck av samma typ och olika etiketter till uttryck av olika typer. Naturligtvis, om ansiktsuttrycken var helt meningslösa för ämnet, då skulle pusslet förbli olösligt. Men om ett ämne redan hade en rättvis uppfattning om sin innebörd (t.ex. lämpliga etiketter för vissa av uttrycken, eller om uttrycken var positiva eller negativa, eller deras värden på Schlosbergs, 1954, dimensioner, eller etiketter för flera uttryck som lärts från läroboken), då kunde förhandsvisning, inom ämnesdesign och konstant ordning av presentation öka graden av samstämmighet med förutsägelser om några eller alla av de uttryck som visas. De ansiktsuttryck som visades för försökspersonerna var inte representativa för populationen av ansiktsuttryck. I alla studier av tabellerna 2 och 3 valdes stimulansuttrycken ut på förhand och ställdes till största delen. Forskarna hade naturligtvis skäl för detta tillvägagångssätt, och svaren på förvalda poserade uttryck kunde ta upp några frågor. Det är dock också viktigt att fråga om de möjliga konsekvenserna av förval och posering. En fullständig förståelse av känslor och ansiktsuttryck skulle inbegripa information om ovalda spontana uttryck. Den exakta graden av förval är svår att specificera, men det var extremt. Ekman och Friesen (1971) beskrev valet av stimuli från över 3.000 fotografier. Några av dessa 3.000 hade i sin tur samlats in av tidigare forskare, och var och en av dem hade förmodligen avlivats från ytterligare andra. Izards (1971) urvalsförfarande var komplicerat och började med en pool på omkring 1.000 poserade uttryck till vilka nya lades. Fotografier eliminerades från poolen om de misslyckades med att tillfredsställa Izard själv eller den ursprungliga poser eller om de misslyckades med att uppnå 70% överenskommelse med förutsägelse från en panel av 25 till 30 domare. Alla utom en av de återstående undersökningarna i tabell 2 använde fotografier från Ekman och Friesen, men inte nödvändigtvis samma. När stimulansmaterialet inte är så mycket förvalt, då erkännande poäng kanske inte är så hög. 8 Winkelmayer m.fl. (1978) använde alla sina stimuli och fann betydligt lägre 8 Izard (personlig kommunikation, 10 november 1992) rapporterade att 34 av de fotografier som uteslöts genom hans förfarande senare visades för amerikanska och franska ämnen med ett förfarande som liknar men inte är identiskt med standardmetoden: "Den genomsnittliga procentsatsen för [dessa uteslutna] uttryck var 31 %. Detta står i kontrast till överenskommelsen om 80 % eller bättre för amerikanska och franska ämnen som tittar på de fotografier som valts ut för den tvärkulturella forskningen." Amerikanska och franska observatörer kom överens om hur 17 av de 34 skulle reagera. JAMES A. RUSSELL avtal med förutsägelse än någon av studierna i tabell 2, i genomsnitt 39,6% där chansen skulle vara 33,3%. Malatesta, Fiore och Messina (1987) bad 14 äldre personer att framställa ansiktsuttryck av lycka, fruktan, vrede, sorg och ett neutralt tillstånd. Alla 70 fotografier (14 X 5) visades sedan för 30 doktorander, som fick en forcerad svarsskala. Totalt sett var 41 % av domarna korrekta. Denna siffra påverkades starkt av de lyckliga poserna, som "nästan alltid var korrekta" (s. 65). Med glada poser undantagna var 28 procent av domarna korrekta för rädsla, ilska, sorg och neutrala poser, där chansen förmodligen skulle vara 25 procent. Alla studier som nämns i tabell 2 används huvudsakligen eller helt och hållet snarare än spontana uttryck. Universalitetsuppsatsen handlar inte, åtminstone inte direkt, om poserade ansikten. Posed ansikten uttrycker inte känslan av poser, men vad posören väljer att låtsas och på ett sätt som mest sannolikt att bli förstådd av observatören. Enligt begreppet visningsregler, frivilligt poserade uttryck är kulturellt influerade och har sagts ha sitt ursprung i en annan region i hjärnan än spontana ansiktsuttryck (Rinn, 1984). Innestående uttryck har visat sig vara mer asymmetriska än spontana uttryck (Skinner & Mullen, 1991). Reuter-Lorenz och Davidson (1981) fann att personer kunde se när några av de uttryck som visades ställdes upp. Poserade uttryck kan vara överdrivna eller stiliserade. Poserna för varje typ av uttryck kan vara mer lik varandra, och mer discriminable från poser av andra typer av uttryck, än spontana uttryck. Innestående uttryck kan vara till nytta för att besvara några frågor, men farhågor om ekologisk giltighet väcker frågan om huruvida observatörer känner igen den känsla som förmedlas av spontant framkallade ansiktsuttryck. Det finns bevis för att observatörer, åtminstone i vår kultur, exakt kan bedöma om någon känner sig trevlig eller obehaglig, eller är i trevliga eller obehagliga omständigheter, på grundval av spontana ansiktsuttryck (Buck, Miller, & Caul, 1974; Buck, Savin, Miller, & Caul, 1972; Howell & Jorgenson, 1970; Nakamura, Buck, & Kenny, 1990). Kan observatörer gå utöver en åtskillnad mellan trevlig och obehaglig? Tre studier har tagit upp denna fråga. Ekman (1989). - (EN) Herr ordförande! Ekman (1989) tog upp denna fråga, men hänvisade endast till indirekta bevis på grundval av en enda, opublicerad studie. Emotioninducerande filmer visades för 25 japanska och 25 amerikanska tittare, vars ansikten spelades in i hemlighet. Specifika ansiktsrörelser såsom leende eller att sänka brynet hittades på videobanden i liknande frekvens i de två proverna. Två segment från varje videoband, en tagen medan betraktaren såg en "neutral" reseskildring och den andra togs medan betraktaren såg en "stress" film (industriolyckor och liknande), visades sedan för ett urval domare. Domare ombads att gissa om betraktaren tittade på reseskildringen eller stressfilmen. Enligt Ekman (1972) var "ca 60 % av domarna" (s. 243) korrekta (chansen skulle ha gett 50 %). Ekman (1972) hävdade att dessa fynd ger starka bevis till stöd för vår ståndpunkt att det finns universella ansiktsuttryck av känslor.... Det är rimligt att förvänta sig att domarna skulle göra [sitt omdöme] genom en resonemangsprocess där de bedömde ansiktsbeteendet som ett uttryck för en särskild känsla, till exempel avsky och avsky som en känsla som skulle vara mer sannolik under en stressfilm än en neutral film. (s. 244) Den lilla ökningen av noggrannheten kunde dock ha uppnåtts utan ett sådant resonemang. Domare kan till exempel ha tolkat ansiktsuttryck helt enkelt som positiva eller negativa och gissat att negativa uttryck förekom under stressfilmen eller positiva uttryck under reseskildringen. Eller den 60-procentiga noggrannheten kunde ha uppnåtts utan att man alls förlitat sig på ansiktsuttryck. Om de ursprungliga tittarna till exempel hade avvärjt sin blick mer under olycksscenerna än under reseskildringen, då kunde domarna ha utnyttjat denna skillnad. Ett test av Ekmans tolkning skulle kräva att domarna kom överens om den specifika känslomässiga betydelsen av specifika spontana ansiktsuttryck. Motley och Camden (1988). Uppriktiga fotografier av ansiktsuttryck av 4 ämnen togs medan de deltog i sex noggrant ritade interpersonella utbyten, var och en utformad för att framkalla en annan känsla. Att de förväntade känslorna faktiskt framkallades kontrollerades genom retrospektiv rapport och fysiologiska inspelningar. Samma fyra ämnen utgjorde då ansiktsuttryck för samma sex känslor (lycka, överraskning, ilska, avsky, sorg och förvirring). De resulterande 48 fotografierna (6 spontana och 6 poserade från var och en av 4 ämnen) visades sedan för 20 domare. För varje foto ombads domarna att välja en känsla från en lista över de sex. För poserade uttryck var 81,4 % av domarna korrekta, men för spontana uttryck var 26,0 % det. Skillnaden var mycket stor. Analys av bedömningar av spontana uttryck för individuella känslor visade att bedömningar inte skilde sig från slumpmässiga urval, förutom lyckliga uttryck. Wagner, MacDonald och Manstead (1986). Wagner m.fl. (1986) videofilmade de spontana ansiktsuttrycken hos personer som tittar på känslobegärsbilder. Tittarna visade sitt svar på varje bild genom att välja ett av sju känsloord. Femtiotre j nudges försökte sedan gissa tittarnas känslor från videobandet genom att välja en av samma sju känslor ord. Från deras analys av resultaten, Wagner et al. (1986) drog slutsatsen att den övergripande noggrannheten var betydligt större än slumpen, även om den inte var imponerande i absoluta tal. Endast glada, arga och äcklade uttryck erkändes i högre grad (s. 737) Jag anser att deras blygsamma slutsats var alltför optimistisk. Deras tre signifikanta igenkänningspoäng var 48,4% för "lycka", 22,69% för "sämre" och 12,67% för "fara". Som deras nivå av jämförelse (vad de kallade slump), Wagner et al. (1986) använde den procentuella andelen gånger en viss etikett användes totalt sett, dvs. dess basränta. Således ansågs 12,67 % korrekt för "fara" vara betydande eftersom det var tillförlitligt större än 8,27 %, basräntan med vilken ordet ilska valdes över alla stimuli. Med tanke på det påtvingade valet av svarsformat och det icke-representativa urvalet av stimuli anser jag att denna jämförelsenivå är nödvändig men otillräcklig. (Därför kanske domare inte så FACIAL EXPRESSIONER AV EMOTION 115 Tabell 6 Svar på negativa uttryck Från Wagner, MacDonald, och Manstead (1986) mycket har förknippat etiketten ilska med ansiktsuttryck av "fara", eftersom de inte fann ordet ilska lämplig för leenden, för breda öppna ögon av "överraskning", och så vidare.) Ett mer konservativt tillvägagångssätt skulle kräva att domarna överskrider inte bara basräntan, utan slumpmässiga val. Detta beror på att observatörer kan överskrida basräntan genom en slumpmässig process. Tänk dig till exempel att domarna för ett slags ansiktsuttryck inte hade någon som helst aning om vilket känslomärke de skulle välja. Om endast domare vid dessa rättegångar i själva verket valde sina svar med ögonbindel från en hatt, då skulle 14,3% av deras svar (en av sju) förväntas vara korrekta av en slump ensam. Återgå nu till de tre "betydande" slutsatserna. Även om lyckan (48,4%) låg långt över denna nivå av slumpmässigt val, var avskyn (22,69%) bara något högre och ilskan (12,67%) något lägre. De erhållna resultaten kan inte tillåta avvisande av möjligheten att ämnen valde orden ilska och avsky för lämpliga ansiktsuttryck lika ofta som de gjorde i en slumpmässig process. (Wagner, 1993, föreslog senare mer sofistikerade sätt att bedöma erkännandet.) Även om prestationen överskred både basfrekvensen och det slumpmässiga valet, kanske domarna fortfarande inte förknippar specifika ansiktsuttryck med specifika känslor. Anta att domarna kunde skilja positivt från negativa ansiktsuttryck någorlunda väl. Detta antagande stämmer överens med den markant högre framgången när det gäller lycka både i denna och i Motley- och Camden-studierna (1988). Dessutom visar andra studier av spontana ansiktsuttryck att domare kan gissa om de utlösande omständigheterna var angenäma eller obehagliga med större exakthet än slumpen. Frågan blir då om domare diskrimineras bland negativa känslor - det vill säga bortom en positiv negativ distinktion. Wagner m.fl. (1986, tabell 4). Del 2 omvandlar dessa siffror till procentandelar av negativa svar. Den enklaste nollhypotesen - att för dessa fall, val bland de fyra negativa svarsalternativ var slumpmässiga - skulle förutsäga att 25% av svaren i del 2 skulle vara korrekt. Totalt sett var 27,1 % av svaren korrekta. Procentsatser för "rädsla" och "fara" uttryck föll under, "sad" och "sämre" uttryck ovan, denna nivå. Den till synes bättre prestandan på "sad" (29,6%) och "sämre" (40,1%) uttryck kan nu jämföras med basräntan. Observera att över raderna, modal respons var ledsen för "fruktan" uttryck och var avsky för "sad", "hemska" och "farliga" uttryck. Det fanns ingen differentialmärkning av "sad" och "sämre" ansiktsuttryck utan en större vilja att använda etiketterna sorgsna och avsky. Märket sorgligt var inte mer sannolikt att användas för "sad" uttryck än för något annat negativt uttryck-indeed, mindre sannolikt. Etiketten avsky applicerades lika ofta på de "avskyvärda" och "sade" uttrycken. Slutsats. Vi har inga tvärkulturella studier av att känna igen känslor från spontana ansiktsuttryck. Även i västerländska kulturer finns det alltför få studier för att dra bestämda slutsatser. (Några tidigare studier finns- Landis, 1924; Munn, 1940; Sherman, 1927 -som granskades av Izard, 1971.) De tillgängliga studierna visar behovet av att noggrant överväga kriteriet av wliich prestanda utvärderas (Wagner, 1993). Tydligtvis kan betydande resultat bero på en hög basnivå för specifika märkningar, på slumpmässiga val av vissa försök eller på en positiv negativ diskriminering. (Ett ytterligare problem i dessa studier, som kommer att diskuteras inom kort, är deras användning av ett format för tvångsval.) Utöver sådana faktorer visar de tillgängliga resultaten (Motley & Camden, 1988; Wagner m.fl., 1986; Winkelmeyer m.fl., 1978) inte något erkännande av specifika känslor från spontana ansiktsuttryck. Omvänt gör de tillgängliga studierna inte att vi kan dra slutsatsen att felet är rätt ord i observatören. I dessa studier kan personen som känner känslorna inte ha framkallat något ansiktsuttryck över huvud taget. En undersökning som har rapporterats av Ekman, Friesen och Ancoli (1980) tyder på att åtminstone en del av svårigheterna faktiskt kan ha uppstått i kodningsfasen. Något är fel i spontan kommunikation, men det kan vara antingen en kodning eller ett avkodningsproblem. Kanske ytterligare information om denna fråga kan komma från att göra tillgängliga register över spontana uttryck med ett av de objektiva ansiktsscoring system (Ekman & Friesen, 1982; Izard, 1983). Resultaten av tabellerna 2 och 3 härleddes från att man bad försökspersonerna att välja ett ord från en förspecificerad lista över känslor. Ett ämne kan till exempel ha blivit ombett att välja något av följande: glad, ledsen, rädd, arg, förvånad, avsky eller förakt. Denna typ av forced-choice svarsformat är ett com-116 JAMES A. RUSSELL mon instrument i forskning om känslor och har förespråkats som metoden för val i studien av ansiktsuttryck, även om andra svarsformat har också använts. I det här avsnittet använder jag mig först av en nyligen genomförd studie för att visa att problem kan uppstå när tvångsvalformat används – helt olika typer av ansiktsuttryck kan alla placeras i samma känslokategori, och ett och samma uttryck kan uppnå samförstånd om helt olika känslokategorier, beroende på de val som ges till ämnen. Sedan undersöker jag två alternativa metoder för att samla in försökspersonernas svar: fritt valda etiketter och kvantitativa betyg. Ett påtvingat valformat påminner tydligt om försökspersonens förväntningar på att ansiktsuttrycket ska tolkas i termer av känslor och till och med vilka känslor. Efter den första försöket, är uppsättningen av kategorival priled och kan påverka efterföljande perception (Wyer & Srull, 1981). Försökspersonerna fick inte möjlighet att säga något av ovanstående eller att välja en nomotion. Till exempel fick de inte ge upp frustration, träffa en vän, ägna sig åt något nytt, eller någon annan situationstolkning i ansiktet. De fick inte beskriva ansiktet som en del av en instrumental reaktion som hot, stirrande eller undvikande. De fick inte möjlighet att välja ett mer allmänt känslomässigt tillstånd, till exempel olyckligt, betryckt eller upphetsat. Oster, Hegley och Nagel (1992) kritiserade dömande studier av spädbarns ansikten för att de saknade just sådana icke-specifika alternativ. Med tanke på listan över alternativ som allmänt används, ett påtvingat val format är i strid med egenskaperna hos de känslor begrepp som presenteras (Russell, 1989b;. Till exempel, tvingar observatören att välja exakt ett alternativ behandlar uppsättningen av alternativ som ömsesidigt uteslutande, vilket de inte är: Subjekt placera samma ansiktsuttryck (eller känslor av en annan eller deras egna känslor) i mer än en känslokategori. Tvångsval behandlar varje alternativ som antingen eller (nuvarande frånvaro) val, vilket de inte är: Subjekt värderar tillförlitligt olika ansiktsuttryck som tillhör en given känslokategori i olika grader. Potentiella problem till följd av påtvingat val har inte diskuterats i stor utsträckning i samband med studier av ansiktsuttryck. Om observatörerna på den förspecificerade listan finner den exakta känslomärkningen som de redan spontant har tänkt på, då uppstår inga allvarliga problem. Betrakta dock den situation där listan över svarsalternativ inte innehåller en etikett för observatörens spontana kategorisering. Man kan tro att en sådan situation skulle vara omedelbart uppenbar eftersom det skulle resultera i i idiosynkratiska och därmed slumpmässiga svar. Ett sådant resultat är möjligt, men-som kommer att visas-inte oundvikligt. En liten studie visade nyligen att påtvingat val skulle kunna leda till enighet om resultat som skiljer sig något från dem som redovisas i tabell 2 (Russell, I993a). De "fel" uttryck kategoriserades som en särskild känsla när en annan forced-choice svarsformat användes. Med fel menar jag inte bara uttryck som skiljer sig något från prototypen. Jag menar uttryck som tidigare påstås uttrycka fundamentalt olika känslor: "sad" uttryck kategoriseras som rädsla, "fruktan" uttryck kategoriseras som överraskning, och så vidare. Det fanns 12 villkor eller demonstrationer. I varje tillstånd visades ett fotografi av ett ansiktsuttryck från den japanska och kaukasiska ansiktsuttryck av Emotion (JAKFEE) set, utvecklat av Matsumoto och Ekman (1988). Ämnet ombads sedan att välja en känsloetikett från en lista med alternativ. (Lågt olika metoder användes för de första 6 och de sista 6 villkoren; fem alternativ jämfört med sex och placeringen av det förutsedda alternativet.) I varje tillstånd, det förutsagda alternativet var inte en synonym för den känsla namn som Matsumoto och Ekman (1988) men förutspåddes från en cirkulär modell av döma utrymme för känslor (Russell, 1980; Russell & Fehr, 1987). De alternativ som finns tillgängliga i varje tillstånd visas i tabell 7, där det förutsedda alternativet betonas. I det första tillståndet var alternativen till exempel lycka, överraskning, förakt, fruktan och intresse. Försökspersonerna visades ett "farligt" uttryck och förutspåddes välja förakt. Andelen ämnen som väljer de olika alternativen i varje tillstånd visas också i tabell 7. Naturligtvis måste vissa åtgärder vara modala, men resultaten skilde sig inte kvantitativt från resultaten i tabell 2. De 12 modalsvaren var 46,3 % till 96,3 %, varav medianen var 76,8 %. I varje tillstånd, svar var långt ifrån vad som skulle förväntas av slumpmässiga sortiment, och det förväntade alternativet var modal valet i varje fall. I det första tillståndet visades ämnen ett "farligt" uttryck och befanns kategorisera det som förakt-åtminstone 76% gjorde. Denna siffra kan jämföras med tidigare resultat där samma typ av uttryck kategoriserades som ilska. Ekman och Friesen (1986) fann till exempel att 73 % av deras ämnen kategoriserade "farliga" uttryck som ilska. I tabell 2 var medianandelen överenskommelser för "farliga" uttryck 81,2 % för västerländska försökspersoner och 63,0 % för icke-västliga försökspersoner. Eller det nuvarande resultatet kan jämföras med Ekman och Friesens (1986) hävdar att ett mycket annorlunda uttryck, en ensidig läppcurl, är "unik till förakt" (s. 159): Andelen av deras försökspersoner väljer förakt för läppcurl i genomsnitt 75% över 10 kulturer. I ett senare tillstånd betecknades uttrycket "fara" som frustration och, i ett annat tillstånd, som avsky. Det "avskyvärda" uttrycket betecknades som förakt i ett tillstånd och ilska i ett annat, det "sorgliga" uttrycket som förakt i det ena och som fruktan i det andra, det "försiktiga" uttrycket som tristess i det ena och som avsky i det andra, det "rädda" uttrycket som överraskning och det "överraskande" uttrycket som rädsla. I inget fall valde försökspersonerna slumpvis en kategorietikett, och användningen av etiketterna innebar därför inget idiosynkratiskt urval. Tvingade val kunde ge slumpmässiga urval, naturligtvis, men listan över alternativ som används här var noggrant utformad för att göra det möjligt att förutsäga modal respons. Trots detta bör det stå klart att dessa uppgifter inte visar att uttrycket "fara" verkligen uttrycker förakt, att uttrycket "överraskning" verkligen uttrycker rädsla och så vidare. Dessa resultat säger inte heller ens att observatörer med nödvändighet tillskrev "faran" och "hemska" uttryck och så vidare. Om det är så, då samma skäl-FACIAL EXPRESSIONER AV EMOTION 117 Note. Förutsedda svarsalternativ är understruket. För varje tillstånd undersökte ett separat chi-kvadrattest x 2 (N = 80) om svarsetiketter valdes slumpmässigt. För förhållanden med fem val var graderna av frihet 4. För förhållanden med sex val var graderna av frihet 5. För varje villkor förkastades denna nollhypotes vid alfa av.001. * Etiketten är den som ges fotot av Matsumoto och Ekman (1988). Det framgår att resultaten av tabell 2 inte kan användas för att säga att de olika uttrycken verkligen uttrycker de känslor som påstås i dessa studier eller att ämnena med nödvändighet hänförde dessa känslor till dessa uttryck. Metoden i denna studie förespråkas inte för allmänna ändamål. En anonym granskare kommenterade att det svarsformat som användes här var "som riggat" mot den traditionella hypotesen eftersom det traditionella formatet var "riggat till stöd". Syftet med denna studie var att avslöja potentiella problem. Med tanke på andra alternativ skulle ämnen ha valt andra kategoribeteckningar. Med tanke på ytterligare andra alternativ skulle de inte kunna enas om en etikett som bäst. Således, med tanke på olika listor över alternativ, påtvingade val kan ge allt från slumpmässiga val till ett samförstånd, även om, från vad forskarna i allmänhet har kommit fram till, fel svar. 9 Därför behöver samförstånd som uppnås genom påtvingat val inte peka på ämnen unika svar. Frågan kan ställas om de udda resultaten här beror på att listan över svarsalternativ är alltför restriktiv. I allmänhet bör alla korta förteckningar, inklusive de som används i studierna av tabell 2, misstänkas vara alltför restriktiva. De resultat som lades fram visade att förekomsten av ett nära samförstånd inte var något bevis på motsatsen. Frågan kan ställas om de udda resultaten här beror på listan över svarsalternativ som inte inkluderar alternativet "korrekt". Ett problem är att vi skulle behöva oberoende bevis för att känna till den "korrekta" etiketten, och sådana bevis saknas för studierna i tabell 2. Dessa resultat väcker frågan om observatörer fortfarande skulle föredra den "korrekta" (förutsedda) märkningen när det fanns rimliga alternativ. Till exempel visade Matsumoto och Ekmans (1988) "farliga" uttryck, skulle observatörer välja ilska när alternativen var ilska, beslutsamhet, frustration, fientlighet, hat, svartsjuka eller smärta! Denna fråga är relevant för om observatörer tolkar ansiktsuttryck i termer av specifika känslokategorier eller bredare kluster och utforskades i en slutlig studie av Russell (199 3a). I studien användes två exempel på Matsumoto och Ekmans (1988) "farliga" uttryck och de sju svarsalternativ som listas ovan. Dessa sju alternativ hade valts för att vara nära vrede i Russell och Fehrs (1987) döma utrymme för känslor. Men en semantisk analys lämnar ordet vrede som det enda alternativ som otvetydigt betecknar vredens känslor. Fientlighet, hat och svartsjuka hänför sig till känslor som är kvalitativt annorlunda än ilska, enligt Johnson-Laird och Oatleys (1989) semantiska analys. Smärta avser en komplex känsla eller perception snarare än en prototypisk känsla. Frustration och beslutsamhet avser villkor för att ha ett mål blockerat och beslutsamheten att göra något. Resultaten visas i tabell 8. De två fotografierna gav något olika profiler-ett viktigt resultat i sig eftersom fotografierna förutspåddes av Matsumoto och Ekman (1988) för att signalera samma känsla. Ilska var inte det modala valet för något av uttrycken. Sammanfattningsvis kan påtvingat val ge till synes motstridiga resultat. För vissa ansiktsuttryck och vissa omständigheter, kan ämnen consensually plocka olika känslor etiketter för samma uttryck. Universalitetsuppsatsen kan inte visas enbart genom påtvingat val, och bekräftelsen måste 9 Izard (personlig kommunikation, 10 november 1992) med rätta påpeka att endast tvångsvalformatet inte kunde garantera samförstånd. Han pekade på opublicerade uppgifter (se fotnot 8) om ansiktsuttryck som inte uppfyllde hans urvalskriterier för att ingå i hans uppsättning. Även med forcerad-choice svarsformat, den genomsnittliga procentsatsen överenskommelse på dessa fotografier var 31%. JAMES A. RYSSELL erhålls med andra svarsformat. I nästa avsnitt undersöker jag två alternativ: fritt valda etiketter och kvantitativa betyg. Om det är lätt att känna igen känslor och när det gäller separata kategorier av känslor, bör en lista över känslor som tillhandahålls av en forskare inte vara nödvändig för att ett erkännande ska kunna ske. En iakttagares fritt givna svar bör avslöja detta erkännande. Men när observatörer ges frihet att välja sin egen etikett, anger de inte alltid en känsla. Detta resultat erhölls av Darwin (1872 Darwin (1965) när han bad över 20 personer att kommentera stillbilder. Darwin rapporterade inte detaljerna i sina resultat, men Frijda (1953) upprepade detta öppna tillvägagångssätt och fann en mängd olika svar. Majoriteten av svaren nämnde inte känslor alls, utan snarare situationer: "Hon ser ut som om hon tittar på ett litet barn som leker." Ett annat ämne sade att personen på fotografiet dök upp "som om man tittar på något med fast uppmärksamhet, ett spel eller något, spänt, två bilar som nästan kommer i kollision, men ingenting händer. Då säger hon: "Gosh, vem skulle göra vad som helst så dumt!" (Frijda, 1953, s. 314). Dessa svarande kan naturligtvis ha använt sådana situationsbeskrivningar för att förmedla en känslomässig tolkning. Men vissa kanske inte har gjort det. Efterföljande "free label"-studier har varit mindre gratis. De krävde att undersåtarna skulle begränsa sitt gensvar till ett eller två ord och sade till ämnet att ordet eller två skulle beskriva en känsla. Av de fem studier som fick gratis etiketter, Jag diskuterar fyra här (Boucher & Carlson, 1980; Izard, 1971; Russell, 1991c; Russell, Suzuki, & Ishida, i pressen) och en till (Sorenson, 1975 (Sorenson,, 1976 i ett senare avsnitt. Izard (1971). - (EN) Herr ordförande! Izard (1971) fick fritt valda etiketter från amerikanska, engelska, franska och grekiska collegestudenter för 32 fortfarande fotografier av åtta olika typer av ansiktsuttryck. Samma studenter lämnade sedan in de beslut om tvångsval som redan nämnts i tabell 2. (I vilken utsträckning de två bedömningsuppgifterna överlappar varandra rapporterades inte.) Uppmärksamhetspoäng från de två responsformaten visas i tabell 9 för två av proven. Liknande resultat erhölls från de två återstående proverna. Izard (1971) berättade först för sina undersåtar att fotografierna var av människor "som försökte uttrycka en känsla. En del av folket försökte uttrycka en viss känsla, andra försökte uttrycka en annan känsla, andra ännu en, etc." (s. 268). Instruktioner sedan frågade ämnet att "besluta vilken en känsla uttrycks mest starkt" (s. 268). Trots dessa instruktioner, några av de etiketter som ämnen producerade inte avser en känsla (t.ex., överläggning, observation, clowning, leende, på väg att gråta, dåliga nyheter, skepticism och hån). Hur många sådana svar som förekom rapporterades inte. Izard rapporterade de svar jag just listat eftersom han ansåg att de var korrekta, och vi vet inte vilken typ av svar (ca 47% av den totala) inte räknas som korrekt. Izard ignorerade ord som bara gavs av ett ämne och fann fortfarande 224 olika ord eller fraser (åtminstone två gånger) för de åtta uttryckstyperna. Izard utarbetade därför en poängnyckel där till exempel 8 av orden ansågs korrekta av rädsla, 28 av glädje, och så vidare (det korrekta antalet för varje känsla anges i tabell 9 ). Totalt var 141 olika ord eller fraser gjorda som korrekta för de 8 känslorna. Inte alla ord som ansågs korrekta för en given känsla var synonymer (t.ex. ångest, ensamhet, smärta, medlidande och oro ansågs vara korrekta för "sad"-uttrycket; Izards term för detta uttryck var nöd, men nöd ansågs vara en synonym för sorg). Som noterats, bland de rätta svaren var också ord som inte betecknade känslor (skratt, leende, clowning, och ser något behagligt för "joy", dåliga nyheter och gråtande efter "sadness", smirk och sneer för " disgust/contept", hämnd för "fara", ånger för "sham". Poängsättningsmetoden återspeglade utan tvekan försökspersonernas svar, men en fråga som uppstod ur poängsättningen var vilken version av universalitetsuppsatsen som de erhållna resultaten stödde. Det var inte klart hur dessa resultat stödde Izards FACIELLA UTTRYCK AV EMOTION 119 påstående att erkännandet skedde i termer av "särskilda känslokategorier" snarare än Woodworths (1938) breda kluster. Resultaten beskrevs inte fullständigt. Till exempel rapporterades inte hur ofta specifika etiketter valdes, och det stod därför inte klart om det modala svaret för det föreslagna ansiktsuttrycket av "sadness/stress" var ångest, sorg, ensamhet, oro eller vad. De resultat som rapporterades visade dock på flera tydliga tendenser. För det första föreföll det inte finnas några tydliga skillnader som berodde på kultur eller språk. För det andra ansågs en stor minoritet (från 42,3 % av de amerikanska svaren till 48,1 % av de grekiska svaren) vara felaktiga, även om en majoritet av de fria svaren (totalt cirka 53 %) ansågs vara korrekta. För det tredje, erkännande poäng från fri märkning var lägre än från påtvingat val för varje typ av ansiktsuttryck. För det fjärde varierade skillnaden mellan påtvingat val och fri märkning med typen av uttryck. "Joy" replikerade väl; "shame" replikerade dåligt; och de andra typerna av uttryck föll emellan. Det fanns en statistiskt signifikant huvudeffekt på grund av uttryckstyp (emotion, i Izard's, 1971, termer) för korrektheten av frimärkta svar. Boucher och Carlson (1980). Boucher och Carlson (1980) fick både tvångsval (sex alternativ) och frimärkta svar från samma försökspersoner, 30 malays. Observatörerna visade ansiktsuttryck från amerikaner och malajer. Med påtvingat val, var den totala genomsnittliga igenkänningspoäng 68,8% på den amerikanska och 60,0% på Malay ansiktsuttryck. Dessa siffror var lägre än de hade erhållits med den normativa gruppen amerikanska försökspersoner men var statistiskt signifikanta för varje känsla. De frimärkta uppgifterna beskrevs inte helt, men Boucher och Carlson (1980) rapporterade att uttryck för varje känsla, utom "rädsla", fick erkännande poäng större än slumpen och att fri etikett hade resulterat i "en skenbar lägre noggrannhet" (s. 274) än vad som var resultatet av det påtvingade valet. Därför måste igenkänningspoängen ha varit lägre än 60,0 % till 68,8 % men betydligt högre än noll, med undantag för uttrycket "rädsla". Det är därför omöjligt att säga hur väl resultaten stödde slutsatsen om ett högt erkännande. I denna analys, som i Izards (1971), ett svar ansågs korrekt om det var en av en uppsättning ord eller fraser Boucher och Carlson anses likna etiketten för målet känslor. Svar som ansågs korrekta angavs inte, och därför är det omöjligt att säga om resultaten mer stöds erkännande i termer av specifika känslor eller breda kluster. Den grad i vilken resultaten från det fria märkningsformatet replikerade de från det påtvingade valformatet varierade med typen av uttryck. Boucher och Carlson (1980) frågade hur ofta den fria etiketten motsvarade samma ämnes senare påtvingade val till samma ansikte (oavsett dess korrekthet, d.v.s. vilken känsla posören avsåg). Den fritt valda etiketten ansågs motsvara det påtvingade valet om den föll i klustret av relaterade termer. Andelen tvångsvalda svar som sammanföll med fritt valda etiketter var följande: glad 89,9%, överraskning 60,7%, ilska 60,4%, ledsen 47,7%, avsky 39,7%, och rädsla 1. En procent. Russell (199Ic). Ordförande. I ingen av de studier som just granskats var
Emotion igenkänningsstudier baserade på ansiktsuttryck analys ofta ta en kategorisk strategi, där en etikett från en uppsättning av sex påstådda grundläggande känslor (fara, avsky, rädsla, lycka, sorg, överraskning) tilldelas ett mönster av ansiktsrörelser REF ).
Is there universal recognition of emotion from facial expression? A review of the cross-cultural studies
{'venue': 'Psychological Bulletin', 'journal': None, 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}