För att kunna kommunicera effektivt måste människor ha en någorlunda exakt uppfattning om vad vissa andra människor känner till. En självklar utgångspunkt för att bygga en modell av vad en annan vet är vad man själv vet, eller tror att man vet. I den här artikeln granskas bevis för att människor tillskriver andra sin egen kunskap och att de, även om detta tjänar dem väl i allmänhet, ofta gör det okritiskt, med följden att de felaktigt antar att andra människor har samma kunskap. Överskattning av ens egen kunskap kan bidra till kommunikationssvårigheter. Korrigerande metoder övervägs. En konceptualisering av var egen kunskap imputation passar in i processen att utveckla modeller av andra människors kunskap föreslås. För att kunna kommunicera effektivt med andra människor måste man ha en någorlunda exakt uppfattning om vad de gör och vet inte att det är relevant för kommunikationen. Att behandla människor som om de hade kunskap om att de inte hade det kan leda till felaktig kommunikation och kanske till förlägenhet. Å andra sidan är en grundläggande regel för samtal, åtminstone enligt en griceansk uppfattning, att man i allmänhet inte förmedlar till andra information som man kan anta att de redan har (Grice, 1975). En talare som överskattar vad hans eller hennes åhörare vet kan tala över huvudet; en som underskattar sin kunskap kan, för att vara tydlig, uppfattas som att tala ned till dem. Båda typerna av felbedömning motverkar effektiv och ändamålsenlig kommunikation. Syftet med den här artikeln är att begrunda den allmänna frågan om hur människor bildar modeller för vad andra människor vet och i synnerhet den roll som imputeringen av sin egen kunskap till andra spelar i den processen. Kunskap i detta sammanhang ges en tillräckligt bred innebörd för att omfatta trosuppfattningar, åsikter, antaganden, attityder och relaterade sinnestillstånd. Mycket arbete med social kognition har behandlat frågor om hur människor lär känna hur andra känner sig och hur de kommer att bete sig i specifika situationer; mindre uppmärksamhet har ägnats frågan om hur människor bildar modeller av vad andra vet. Att människor bildar sådana modeller tas som givna; hur de gör det, och hur effektivt de gör det, är frågor av viss teoretisk och praktisk betydelse. Hur människor utvecklar en tanketeori har varit fokus för en betydande mängd forskning, särskilt sedan Premack och Woodruff (1978) först använde termen i en artikel som tog upp frågan om huruvida en schimpans har en. Frågan gav upphov till förhastade studier som inte bara syftade till att försöka besvara den, utan också till att undersöka hur barn får en tanketeori under den normala utvecklingsprocessen. påpekade att ett centralt antagande som ligger till grund för en stor del av denna forskning är att en förståelse av sinnet är ett universellt sökande. Stora teoretiska behandlingar av ämnet har granskats av Astington (1993), Astington och Gopnick (1991), och Lillard (1998) Den uppfattning som presenteras här är inte i strid med någon av de Lillard-granskade berättelser om hur en teori om sinnet utvecklas, men det har mycket gemensamt med vad hon kallade simuleringen vy, enligt vilken, för att förstå vad människor tänker eller känner i en viss situation, man föreställer sig sig själv i den situationen och upptäcker vad man skulle tycka eller hur man skulle känna (Gordon, 1995a (Gordon, 1995b. Jag antar att det grundläggande sättet att försöka förstå vad en annan vet, eller hur en annan känner sig i en viss situation, är genom att överväga vad man själv vet eller skulle känna i den situationen. De punkter som jag hävdar är att man använder sin egen kunskap som den primära grunden för att utveckla en modell av vad specifika andra vet och att detta fungerar ganska bra för många ändamål men att det ofta resulterar i att tillskriva andra kunskap som de inte har.
Vissa forskare teoretiserar att samtalspartner utvecklar en mental modell av vad de antar att andra vet och förväntar sig, och använder denna modell när de skräddarsyr sina uttalanden till sin publik REF.
How we know-and sometimes misjudge-what others know : Imputing one's own knowledge to others
{'venue': None, 'journal': 'Psychological Bulletin', 'mag_field_of_study': ['Psychology']}