Ekoregionalisering av havet är ett nödvändigt steg för fysisk förvaltning av marina resurser. Tidigare miljöregionala insatser baserades antingen på utbredningen av arter eller på fördelningen av fysikaliska och biogeokemiska egenskaper. Dessa tillvägagångssätt ignorerar spridning av arter genom oceanisk cirkulation som kan ansluta regioner och isolerar andra. Denna spridningseffekt kan kvantifieras genom konnektivitet som är sannolikheten eller tiden för transport mellan olika regioner. Här beskrivs och tillämpas en ny regionaliseringsmetod baserad på en konnektivitetsmetod i Medelhavet. Denna metod är baserad på en ensemble av Lagrangian partikelnumeriska simuleringar med hjälp av oceanmodellens utgångar vid 1/12u upplösning. Domänen är uppdelad i kvadratiska delregioner med en storlek av 50 km. Därefter används partikelbanor för att kvantifiera det oceanografiska avståndet mellan varje delregion, här definierat som den genomsnittliga anslutningstiden. Slutligen används den oceanografiska avståndsmatrisen som grund för en hierarkisk klusterbildning. 22 regioner behålls och diskuteras tillsammans med en kvantifiering av gränsernas stabilitet mellan regionerna. Identifierade regioner överensstämmer i allmänhet med den allmänna cirkulationen med gränser som ligger längs nuvarande jetplan eller omgivande gyronmönster. Regioner diskuteras mot bakgrund av befintliga ekoregionaliseringar och tillgänglig kunskap om planktondistributioner. Denna objektiva metod kompletterar statiska regionaliseringsstrategier baserade på miljö nischkonceptet och kan tillämpas på vilken havsregion som helst i vilken skala som helst.
Till exempel använde REF numeriskt simulerade banor för att uppskatta medelanslutningstiderna i Medelhavet.
A Connectivity-Based Eco-Regionalization Method of the Mediterranean Sea
{'venue': 'PLoS ONE', 'journal': 'PLoS ONE', 'mag_field_of_study': ['Geology', 'Medicine']}