Författarna beskriver en modell av självbiografiskt minne där minnen är övergående mentala konstruktioner inom ett självminnessystem (SMS). SMS innehåller en självbiografisk kunskapsbas och aktuella mål för det arbetande jaget. Inom SMS modulerar kontrollprocesser tillgången till kunskapsbasen genom att successivt forma signaler som används för att aktivera självbiografiska minneskunskapsstrukturer och på så sätt bilda specifika minnen. Kunskapsbasens förhållande till aktiva mål är ömsesidigt och kunskapsbasen "grundar" det arbetande jagets mål. Det visas hur denna modell kan användas för att samla ett brett spektrum av olika data från kognitiv, social, utvecklingsmässig, personlighets-, klinisk och neuropsykologisk självbiografisk minnesforskning. Autobiografiskt minne är av grundläggande betydelse för jaget, för känslorna och för upplevelsen av personligheten, det vill säga för upplevelsen av att uthärda som individ, i en kultur, över tiden. Till följd av detta forskas självbiografiskt minne inom många olika delområden inom psykologi, till exempel kognitiv, social, utvecklingsmässig, klinisk och neuropsykologi för att bara nämna några av de mest framträdande. Forskningsresultat och forskningspraxis från dessa delområden är dock till största delen isolerade och informerar inte om det ena och det andra. Anledningen till detta är att det självbiografiska minnet är mycket komplext och presenterar olika typer av problem och frågeställningar för forskare från olika traditioner. Till exempel är neuropsykologen ofta intresserad av den underliggande neuroanatomi, liksom andra aspekter av neurobiologi, som mediera autobiografiskt minne (se Conway & FthenaM, 2000). Däremot är personlighetsteoretikern intresserad av hur olika personlighets- och fasthållandestilar selektivt ökar tillgängligheten till minnesgrupper (t.ex. BakermansKranenburg & Uzendoom, 1993; Me Adams, Diamond, de Aubin, & Mansfield, 1997; Mikulcer, 1998; Strauman, 1996; Woike, 1995) och utvecklingspsykologen fokuserar på naturen Martin A. Conway, Centre for Learning and Memory, Department of Experimental Psychology, University of Bristol, Bristol, England; Christopher W. Pleydell-Pearce, Burden Neurological Institute, Bristol, England. Christopher W. Pleydell-Pearce är nu på Centrum för lärande och minne, Institutionen för experimentell psykologi, University of Bristol. Denna forskning stöddes av Centrum för lärande och minne, Institutionen för experimentell psykologi, University of Bristol och av Burden Neurological Institute. Denna forskning är en del av ett större pågående projekt som leds av Martin A. Conway in i naturen av självbiografiskt minne. Skrivandet av denna artikel stöds av Vetenskapsrådets bidrag 7/S10578. Korrespondens angående denna artikel bör ställas till Martin A. Conway eller Christopher W. Pleydell-Pearce, Centrum för lärande och minne, Institutionen för experimentell psykologi, University of Bristol, 8 Woodland Road, Bristol BS8 1TN, England. Elektronisk post kan skickas till m.a.conway@bristol.ac.uk. av spädbarns- och barnminnen, unga vuxnas minne, liksom den förvirring i barndomens minnesförlust som observerats hos vuxna (Fivush, 1993; Habermas & Bluck, i pressen; Howe & Courage, 1997; K. Nelson, 1993; Pilemer & White, 1989 ). Ytterligare andra metoder tar hänsyn till relationen av känslor och självbiografiska minnen (t.ex. Levine, Stein, & Liwag, 1999), kultur och minne (t.ex., Han, Leichtman, & Wang, 1998 ; se också insamlingen av avläsningar i Pennebaker, Paez, & Rime, 1997), och kognitiv psykolog undersöker representationen av sådana minnen och deras tillgänglighet över livslängden (t.ex., Conway, 1990a Conway,, 1996a Conway & Rubin, 1993; Rubin, Rahhal, & Peon, 1998; Thompson, Skowronski, Larsen, & Betz, 1996). Vårt syfte i denna artikel är att presentera en modell av självbiografiskt minne som omfattar alla ovan nämnda områden och som, tror vi, kan tjäna som en användbar ram inom vilken man kan dra samman sig till en åtminstone delvis teoretiskt sammanhängande form, mångfalden av självbiografisk minnesforskning. En grundläggande förutsättning för vårt synsätt är att självbiografiska minnen är övergående dynamiska mentala konstruktioner som genereras från en underliggande kunskapsbas. Denna kunskapsbas, eller dess regioner, är ytterst känslig för signaler, och aktiveringsmönster uppstår ständigt och upplöses över indexen för självbiografiska minneskunskapsstrukturer. Sådana endogena aktiveringsmönster får inte sammansmälta till "minnen", inte heller nödvändigtvis eller ens vanligtvis in i medvetande; istället inträffar detta oftast när systemet är i "återkommande läge" (Moscovitch, 1995; Schacter, Norman, & Koustaal, 1998; Tulving, 1983). Således föreslår vi att ögonblickandet av minnen i medvetandet och deras inkorporering i pågående processsekvenser moduleras av centrala eller verkställande kontrollprocesser. Kontrollprocesser genomför planer som genereras från de nuvarande aktiva målen för det arbetande jaget, och, något ironiskt (se Wegner, 1994), en av deras huvudsakliga funktioner kan vara att hämma ständigt förekommande endogena mönster av aktivering i kunskapsbasen från att komma in i medvetandet där deras vanliga effekt skulle vara att avbryta aktuella processsekvenser. I följande avsnitt beskriver vi först vår uppfattning om den självbiografiska kunskapen 261 262 CONWAY OCH PLEYDELL-PEARCE bas och strukturer inom den (Del 1), och därefter vänder vi oss till en redogörelse för jaget och minnet (Del 2), följt av sektioner om minneskonstruktion (Del 3) och neuroanatomi av självbiografiskt minne (Del 4). I ett sista avsnitt (Del 5) tillämpas modellen på ett brett spektrum av autobiografiska minnesfenomen, inklusive minnesutvecklingens livslängd, nedsatt minnesförmåga vid depression och påträngande minne vid posttraumatiskt stressyndrom (PTSD). Ett slående drag i självbiografiska minnen är att de alltid innehåller kunskap på olika nivåer av specificitet. I vårt arbete (S. J. Anderson & Conway, 1993; Conway, 1990a Conway,, 1992 Conway,, 1996b Conway & Bekerian, 1987a; Conway & Rubin, 1993) och i forskning från andra grupper (Barsalou, 1988; N. R. Brown, Shevell, & Rips, 1986; Linton, 1986; Schooler & Herrmann, 1992; Treadway, McCloskey, Gordon, & Cohen, 1992) har tre breda nivåer av specificitet identifierats: livstidsperioder, allmänna händelser och händelsespecifika kunskaper (ESK). 1 För att illustrera detta, tänk på följande minne (från Conway, 1996c): Mitt eget minne för deklarationen av andra världskriget, från september 1939, inträffade när jag var 6 år och 6 månader. Jag har en klar bild av min far som står på klippan i den främre trädgården i vårt hus och viftar med en bambuträdgårdspåle som en pendel i tid med klockan som hörs på radion som kungjorde tillkännagivandet. Mer hazily, Jag har ett intryck av att grannar var också ute i angränsande trädgårdar lyssnar på radion och, även om min far lurade runt, känslan av minnet är en av djup förutsägelse och ångest. Jag har aldrig diskuterat detta minne med någon och mycket sällan tänkt på det. (G. Cohen, personlig kommunikation, augusti 1994) I detta exempel anges en livstid (när jag var sex) med tillhörande detaljer karakteristiska för perioden (fader, grannar, radio, etc.). Den allmänna händelsen är att spela i trädgården, och ESK detaljer beskrivs också (den svängande bambupålen, klocka chimes, och känslan av ångest). Detta mönster av sammankopplad självbiografisk kunskap som är uppbyggd i ett minne är mycket karakteristiskt (om det inte definieras) för återkallandet av specifika självbiografiska minnen (jfr. Conway, 1996b, och Barsalou, 1988 ) som aldrig verkar vara enbart av en typ av kunskap. ESK:s detaljer är istället kontextualiserade inom en allmän händelse som i sin tur förknippas med en eller flera livstidsperioder som lokaliserar den mer specifika kunskapen inom en individs självbiografiska minne som helhet. Förhållandet mellan dessa olika typer av kunskap och hur de kombineras till minnen beaktas senare. Därefter undersöker vi vilka typer av kunskap som är karakteristiska för de olika nivåerna av specificitet. Livstidsperioder, som när jag var i skolan, när jag var på universitetet, arbetade för företag X, när barnen var små, när jag bodde med Y, och så vidare, representerar allmän kunskap om viktiga andra, gemensamma platser, åtgärder, aktiviteter, planer och mål, karakteristiska för en period. Livstidsperioderna anger också olika tidsperioder med identifierbara begynnelser och slut, även om dessa kan vara suddiga snarare än diskreta. Innehållet i en livstid representerar tematisk kunskap om gemensamma drag av denna period (Conway, 1992 (Conway,, 1996b Linton, 1986), samt timlig kunskap om varaktigheten av en period. För varje given kronologisk period kan det dock finnas ett antal livstider. Till exempel, när 1 bodde med Y kan överlappa i tid med när jag arbetade på X men den tematiska kunskapen om de två tidsperioderna kan indexera olika delar av den självbiografiska kunskapsbasen (Barsalou, 1988; N. R. Brown et al., 1986; Conway & Bekerian, 1987a; Lancaster & Barsalou, 1997; Linton, 1986). Dessutom kan livstidsperioder själva vara tematiskt kopplade till att bilda högre ordning teman som arbete, relationer och andra teman (Conway, 1992; Linton, 1986). Det finns faktiskt vissa bevis för att människor formar attityder till perioder från sitt liv (t.ex., detta var en tid då saker och ting inte gick bra för mig) och denna självutlösande kunskap om en livstid kan representeras på denna nivå och användas i minneskonstruktion (jfr. Bruhn, 1990)............................................................... Den tidsmässiga kunskap som ingår i livstider kan ta formen av personliga tidsscheman (Larsen & Conway, 1997; Larsen & Thompson, 1995; Thompson m.fl., 1996), som åtminstone måste avgränsa periodens gränser och även innehålla annan kunskap om viktiga händelser från vilka tidsordningen kan härledas eller byggas vidare (se Shum, 1998; Skowronski, Betz, Thompson, & Shannon, 1991; och Thompson m.fl., 1996, för vidare diskussion om detta). Allmänna händelser är mer specifika och samtidigt mer heterogena än livstidsperioder. Barsalou (1988) fann att allmänna händelser omfattade både upprepade händelser (t.ex. kvällsvandringar till ängar) och enstaka händelser (t.ex. min resa till Paris). Robinson (1992) påpekade att allmänna händelser också kan representera uppsättningar av associerade händelser och på så sätt omfatta en rad minnen som är sammankopplade med ett tema. Till exempel, Robinson (1992) studerade vad han kallade "minihistorier" för aktiviteter som att lära sig köra bil och första romantiska relationer. De första rönen tydde på att dessa var organiserade kring enskilda minnen som representerade händelser med kunskap om måluppfyllelse (både positiv och negativ) som verkade förmedla viktig information för mig själv (t.ex. om hur lätt en färdighet förvärvades och om framgång och misslyckande i intima relationer mellan människor). Det är intressant att lägga märke till att båda typerna av minihistoria innehöll mycket livfulla minnen för kritiska ögonblick av måluppfyllelse. Nästan alla av Robinsons (1992) deltagare hade levande minnen för första gången de körde en bil ensam och för en första kyss. Robinson föreslog faktiskt att dessa förstagångsminnen var en särskilt viktig kategori av allmänna händelser och tjänade till att fastställa jagets natur. Liknande förslag har lagts fram av Singer och Salovey (1993) i deras studie av "självdefinierande" minnen, och vi betraktar deras arbete i detalj i ett senare avsnitt. Robinsons resultat tyder då på att det kan finnas lokal organisation inom den övergripande klassen av allmänna händelser så att små grupper av minnen som är tematiskt relaterade och som hänvisar till en relativt förbjuden tidsperiod bildar en distinkt kunskapsstruktur på denna nivå i den självbiografiska kunskapsbasen. Naturligtvis kan andra typer av händelser också leda till lokal organisation, till exempel en semester, en 1 Dessa terrar utvecklades av Conway (1992 Conway (, 1996b och omfattar liknande termer som används av andra författare. AUTOBIOGRAFISKA MINNE 263 period utför något särskilt arbete, en period av sjukdom, och så vidare. N. R. Brown och Schopflocher (1998) visade hur när ett minne används för att minnas en andra, sedan slående händelse kluster uppstår, och detta tyder på ganska omfattande lokal timlig organisation av allmänna händelser. Även om kunskap på denna nivå av specificitet i den självbiografiska kunskapsbasen ännu inte har undersökts grundligt, är ett framträdande drag i de allmänna händelsekluster som redan identifierats att de har levande minnen av händelser som rör uppnåendet eller underlåtenheten att uppnå personliga mål (Conway, 1992; Robinson, 1992). Bildens centralitet till självbiografiskt minne har uppmärksammats av många forskare, från de ursprungliga studierna av Gallon (1883; se Conway, 1990a, för en genomgång) till Brewers (1986) teoretiska analys av bildens dominerande roll i självbiografiskt minne (se även Brewer, 1996 för en historisk granskning). I den senaste forskningen har bilder visat sig vara en allmän prediktor av minne specificitet (J. M. G. Williams, Healy, & Ellis, 1999), medan i den mer specialiserade studien av flashbulb minnen (R. Brown & Kulik, 1977; se Conway, 1995, för en översyn av detta område), återkallning av ESK tas som en definierande egenskap av minne livlighet. I den mest extrema formen av flashbulbminnen som uppstår efter trauma, påträngande minne av mycket specifika enskilda detaljer tas som ett symptom på den kliniska sjukdomen PTSD (American Psychiatric Association, 1987). I färska studier har det föreslagits att påträngande minnen i PTSD, särskilt efter en enda traumatisk upplevelse, till en början tar formen av en orelaterad uppsättning sensoriska-perceptuella detaljer som bara med tiden kommer till honom förknippas med mer abstrakt allmän händelse och livstid kunskap (Ehlers & Steil, 1995; van der Kolk & Fisler, 1995; men se Howe, 1997). Denna oorganiserade representation av ESK står i kontrast till organisationen av händelsedetaljer som är typiska för vardagliga, icke-traumatiska minnen. S. J. Anderson och Conway (1993) fann att de händelsedetaljer som utgör ett enda specifikt minne kunde nås på något av två sätt: a) I en form av tillgång, en distinkt eller tematisk detalj återkallades först, och andra detaljer var tillgängliga senare; b) i en annan form av tillgång, var kunskap nås sekventiellt från detaljer om första återkommande aktiviteter till sist (se även Butt, Mitchell, Raggatt, Jones, & Cowan, 1995). I båda fallen, men efter initial åtkomst ytterligare minne detaljer var nås i framåt temporal ordning, tyder på att detta var hur dessa representationer organiserades i långtidsminne. I andra studier (S. J. Anderson, 1993) ombads deltagarna att utförligt återkalla detaljer ur sina minnen. En deltagare som räknade upp en aktivitet som att tala med Z som en detalj i ett minne skulle till exempel bli ombedd att komma ihåg det här samtalet. Sammantaget kunde deltagarna göra detta för cirka 30% av de uppgifter som listats för flera minnen, men det var mycket tydlig variation, och vissa minnen ledde till att många ytterligare ESK detaljer återkallades, medan för andra var få eller inga ytterligare detaljer tillgängliga. Denna variation är vad man kan förvänta sig eftersom det har visat sig att ESK- länkar till allmänna händelsestrukturer ganska snabbt går förlorade (inom en vecka efter kodning) om inte dessa länkar repeteras (Burt, Kemp, Grady, & Conway, 2000; Burt, Watt, Mitchell, & Conway, 1998). Eftersom minnsfrekvensen kommer att skilja sig åt för olika minnen, följer det att vissa minnen kommer att bevara fler kopplingar till ESK än andra. Men när man fick ytterligare kunskap i S. J. Andersons studie (1993) var den nästan alltid i form av visuella bilder. Dessa bilder verkade inte bli återkallade i någon särskild ordning, utan snarare, enligt deltagarna, de helt enkelt "stoppade" i minnet. Detta senare konstaterande tyder på att ESK inte är föremål för detaljerad förlagrad organisation och kommer istället att tänka på som svar på internt utarbetade signaler om att genom processen för kodning specificitet (Tulving & Thomson, 1973 ) ta kontakt med ESK; se nedan för ytterligare diskussion om denna punkt (jfr. Conway, 1992 (jfr. Conway,, 1996b Conway, Pleydell-Pearce, & Whitecross, 1999; Conway, Turk, et al., 1999). Ett antal andra studier har också visat hur central ESK är för att självbiografiskt minnas mer allmänt. Till exempel, Johnson, Foley, Suengas och Raye (1988) fann att sensorisk-perceptuell kunskap var den viktigaste egenskapen som utmärkte minnet för erfarna händelser från minnet för inbillade händelser. Conway, Collins, Collectcole och Anderson (1996) fann att ESK var förknippat med både ett korrekt och felaktigt erkännande av tidigare erfarna händelser, vilket ytterligare tyder på att ESK och det bildspråk som det ger upphov till är avgörande för att få en ihågkommen att tro på sanningen i hans eller hennes minnen. Som påpekats kan detta dock inte vara en så dysfunktionell strategi som det först kan förefalla: Brewer (1988) konstaterade att ju mer sensorisk detalj som finns tillgänglig vid återkallandet, desto mer exakt var ett självbiografiskt minne sannolikt, och i allmänhet fann att återkallandet av ESK var mycket starkt förknippat med korrekt igenkännande. I de flesta fall ju mer ESK är, desto mer sannolikt är det att en återkallad händelse faktiskt har upplevts, även om förekomsten av ESK i undantagsfall kan vilseleda en minnasre till felaktiga och till och med falska minnen (Conway, 1997a). Att ESK kan ta formen av återkallandet av "minutiae" (R. Brown & Kulik, 1977; Heuer & Reisberg, 1990) i även låg-emotion minnen visades ytterligare av B. H. Ross (1984), som fann att människor som lär sig att använda en ordbehandlare under ett antal träningspass ofta påmindes om de exakta ord de hade redigerat i en tidigare session. B. H. Ross (Blessing & Ross, 1996; B. H. Ross, Perkins, & Tenpenny, 1990) föreslog vidare att sådana "mindings" (Schank, 1982 (Schank,, 1986 ger kritiskt stöd för kategoriinlärning och skapandet av generaliseringar. Även om B.H. Ross inte uttryckligen tar hänsyn till detta, är en antydan som kan dras av dessa förslag att självbiografiska minnen kan utgöra en grund för generaliseringar om jaget och andra. Från det nuvarande perspektivet är det av särskilt intresse att i många fall av retrograd minnesförlust efter hjärnskador verkar det som om tillgången till ESK kan avskaffas, medan tillgången till åtminstone någon livstid kunskap och allmänna händelser förblir intakt (översyner av detta område finns i Conway & Fthenaki, 2000; se också Nadel & Moscovitch, 1997). Till exempel, undersökningar av flera patienter (t.ex., Cermak & O'Connor, 1983; Stuss & Benson, 1986; Tulving, Schacter, McLachlan, & Moscovitch, 1988) med mycket tät fokal retrograd minnesförlust (Kapur, 1993) och omfattande hjärnskador som omfattar frontal, temporal och limbic regioner fann en oförmåga att hämta specifika minnen, medan tillgång till kunskap om livstidsperioder och allmänna händelser från den period som täcks av deras minnesförlust förblev intakt. Ett ovanligt fall av detta är Cermak och O'Connor's (1983) patient S. S., som spontant gav vad som först verkade vara 264 CONTAY OCH PLEYDELL-PÄST beskrivningar av minnen men som vid vidare undersökningar visade sig vara väletablerade berättelser eller berättelser som patienten hade för vana att relatera under sociala samtal. Således, när hans minne testades mer formellt, S. S. visade sig oförmögen att minnas praktiskt taget några specifika minnen, men ändå hade han god retention av sina "historier" och dessutom behållit kunskap om livstidsperioder och allmänna händelser. Andra patienter i denna grupp behöll endast fragmentarisk tillgång till livstid och allmän händelsekunskap med ganska fullständig fokal retrograd minnesförlust för specifika minnen. Eftersom dessa patienter också hade mycket täta anterograda minnesförlust förefaller det osannolikt att de kunde ha lärt sig denna kunskap efter sin hjärnskada, även om denna möjlighet inte kan uteslutas för patienter med mindre omfattande skador (jfr. Hunkin et al., 1995)................................................................... Mer nyligen har en rad patienter rapporterats som har märkt skador på regioner i bläckfiskar (Hunkin et al., 1995; O'Connor, Butters, Miliotis, Esh'nger, & Cermak, 1992; Ogden, 1993). Dessa patienter kan vanligtvis inte hämta minnen från premorbid period före sin skada men har ofta, i jämförelse, ganska intakta minnen för händelser under den postmorbida perioden, även om dessa är mindre detaljerade och levande än minnena av icke-hjärnskadade kontroller (Hunkin et al., 1995). Ett vanligt drag hos dessa patienter är oförmåga, eller påfallande nedsatt förmåga, att generera visuella bilder av händelser som upplevts före hjärnskadan. Till exempel kunde Ogdens (1993) patient komma ihåg praktiskt taget inga minnen från sin förmorbida period, och de få han kunde minnas dominerades vanligtvis av icke-visuella ESK såsom ljud (särskilt musik), lukter eller rörelser. Ändå denna patient, liksom patienterna i Hunkin et al. (1995) och O'Connor m.fl. (1992), verkade ha god tillgång till livstid och vissa allmänna händelser kunskap. Tre breda områden av självbiografisk kunskap har identifierats; livstidsperioder, allmänna händelser och ESK. Kunskap som hålls på dessa olika nivåer av specificitet kan ytterligare organiseras i självbiografiska minneskunskap strukturer (Barsalou, 1988; Conway & Bekerian, 1987a; Lancaster & Barsalou, 1997; Linton, 1986). Kunskap som lagras på nivån för en livstid ger signaler som kan användas för att indexera en förbjuden uppsättning allmänna händelser och kunskap på nivån för allmänna händelser index ESK. Figur 1 illustrerar detta hierarkiska system för en fiktiv uppsättning av självbiografisk kunskap baserad på protokoll som samlats in i vårt laboratorium. Efter Barsalou (1988) ser vi en stor organisationsform i kunskapsbasen som den av partinomiska hierarkiska självbiografiska minnesstrukturer. I dessa strukturer är poster i ESK en del av allmänna händelser som i sin tur är en del av livstidsperioder. Ett specifikt självbiografiskt minne är ett stabilt aktiveringsmönster över indexen för dessa kunskapsstrukturer. Konstruktionen av mönster (minnen) begränsas av indexen, det vill säga av vad andra regioner i kunskapsbasen kan få tillgång till, och av centrala kontrollprocesser som samordnar tillgången till kunskapsbasen och modulerar produktionen från den (Conway, 1996b), och det är till en redovisning av dessa som vi vänder nästa. Nästan alla forskare inom detta område anser att det finns ett viktigt och starkt samband mellan själv- och självbiografiskt minne. Brewer (1986), till exempel, hävdade att den inneboende självrefererande karaktären hos självbiografiska minnen var ett utmärkande drag som skilde dessa minnen från alla andra typer av långsiktig kunskap. Robinson (1986) föreslog att självbiografiska minnen var en "resurs" till jaget som kunde användas för att upprätthålla eller förändra aspekter av jaget. Ja, minnen har visat sig vara nära relaterade till aspekter av personlighet (McAdams, 1982 (McAdams,, 1985 McAdams et al., 1997; Woike, 1995; Woike, Gershkovich, Piorkowski, & Polo, 1999), egenskap information (Klein, Cosmides, Tooby, & Chance, 1999), mönster för vuxna fästen (Bakermans-Kranenburg & IJzendoorn, 1993; Mikulincer, 1998; de spelar också en viktig roll i adult bilaga intervju [AAI], den viktigaste metoden för att utforska vuxna fästen stilar; se IJzendoorn, 1995, och Steele, 1998, för granskningar), och mål förändring och känslor (Stein, Wade, & Liwag, 1999). Dessutom är minnen nära förknippade med aspekter av självkemi, som de kan validera och stödja (Habermas & Bluck, i pressen; Markus, 1977). Singer och Salovey (1993) beskrev vad de kallade "självdefinierande" minnen och undersökte sedan hur dessa var kritiska till en individs nuvarande mål och psykiska välbefinnande. Minnenas roll för att tillhandahålla ett stabilt självsystem (Beike & Landoll, i pressen; Conway & Rubin, 1993; Conway & Tacchi, 1996; Fitzgerald, 1988 Fitzgerald, 1996 och för att bidra till specifika aspekter av jaget såsom generationsidentitet (Conway, 1997a; Conway & Haque, 1999) har också tagits med i flera nyligen genomförda undersökningar inriktade på utveckling av jaget i tonåren (Habermas & Bluck, i pressen; Holmes & Conway, 1999). Med hänvisning till tidigare utvecklingsstadier föreslog Howe and Courage (1997) att det endast är i och med uppkomsten av ett strukturerat självsystem, ungefär 24 månader, som barn utvecklar förmågan att koda kunskap som senare kan bilda självbiografiska minnen (men se Fivush & Reese, 1992; Harley & Reese, 1999; Howe & O'Sullivan, 1997; Hudson, 1990; K. Nelson, 1993 ). Ytterligare andra författare har gett liknande prioritet åt sambandet mellan jaget och minnet men betonat mer negativa aspekter av detta förhållande såsom förvrängning och till och med grossist fabricering av minne till förmån för nuvarande självförtroende (Barclay, 1996; Barclay & Wellman, 1986; Conway & Tacchi, 1996; Greenwald, 1980; Mullen, 1994; Ramachandran, 1995; M. Ross, 1989; Solms, 1995 Solms,, 1999 se Hastorf & Cantril, 1952, för ett underbart tidigt exempel på hur kraftfullt självinfluenser kodning, återkallande, och uppfattning om, i detta fall, en fotbollsmatch). Skowronski m.fl. (1991) och Betz och Skowronski (1997) fann att självbiografiska minnen för händelser med hög självreferens daterades mer exakt än minnen för händelser med mindre självrelevans (se Larsen & Conway, 1997 för liknande fynd). Kort sagt, det verkar finnas ett samförstånd om att självbiografiskt minne och jaget är mycket nära besläktade, även enligt vissa teoretiker, i sig relaterat så att självbiografiskt minne är en del av jaget (Conway & Tacchi, 1996; Howe & Courage, 1997; Robinson, 1986). Med tanke på att utvecklas här fungerar jaget, och i synnerhet självets nuvarande mål, som kontrollprocesser som modulerar skapandet av minnen. Nya tillvägagångssätt till jaget antyder sätt på vilka denna relation mellan självbiografisk kunskap och aspekter av jaget kan konceptualiseras, och i följande avsnitt använder vi oss av dessa när vi skisserar vår syn på förhållandet mellan minnen och jaget. Vi introducerar här termen arbetar jag för att göra en uttrycklig koppling till begreppet arbetsminne som beskrivs av Baddeley (1986) och särskilt till uppfattningen att en central del av arbetsminnet är en uppsättning kontrollprocesser som samordnar och modulerar andra beräkningsmässigt separata system (Baddeley, 1986; Burgess & Shallice, 1996; Moscovitch, 1992; Moscovitch & Umilta, 1991; Norman & Shallice, 1980; Shallice, 1988). Enligt denna uppfattning utgör målen för det arbetande jaget en undergrupp av arbetsminneskontrollprocesser organiserade i sammankopplade målhierarkier som fungerar för att begränsa kognition, och slutligen beteende, till effektiva sätt att verka på världen. Vi föreställer oss vidare den övergripande målstrukturen hos det arbetande jaget, vid varje given tidpunkt, som en mental modell för systemets abstrakta kapaciteter och funktioner (K. Craik, 1943, Johnson-Laird, 1983), liksom för tillstånd som önskas av individen 2 (se också Kahneman & 2 Vi gör detta samtidigt som vi erkänner att övertygelser och attityder också är viktiga aspekter av jaget men aspekter som vi bara berör i denna artikel trots att dessa också kommer att spela en viktig roll för att förstå självbiografiskt minne. Vår uppfattning är att det för närvarande inte finns tillräckligt med forskning för att utveckla dessa områden, i termer av självbiografiskt minne, längre fram (men se Klein, Cosmides, Tooby, & Chance, 1999, för en viktig diskussion om det potentiella sambandet mellan självbiografiska minnen och olika typer av personlighetsdrag bedömningar). Conway och PLEYDELL-PARCE Miller, 1986). Dessutom använder vi termen "working self" för att tydliggöra vår tillit till mycket liknande åsikter som utvecklats av Markus och Ruvolo (1989) och andras liknande åsikter (Cantor & Kihlstrom, 1985a, 1985b Eramons, 1986; Little, 1983; McAdams, 1993; McGregor & Little, 1998; Schank, 1982; Schank & Abelson, 1977; Singer & Salovey, 1993). Markus och Ruvolo (1989) föreslog att det finns en uppsättning av själv-kemiska-kärna och perifera långsiktiga minnes representationer av olika uppfattningar om jaget (Markus, 1977)-och vid varje given tidpunkt, vissa delmängd av dessa själv-kemier är aktiva och modulerar kognition och beteende. Själv-kemier, när de aktiveras, genererar "möjliga jag", det vill säga jag, antingen fruktade eller önskade, att en individ skulle bli (Markus & Nurus, 1986). Möjliga jag bildar vad Markus och Ruvolo kallade det "verksamma livegnabegreppet", vilket är en ständigt föränderlig dynamisk on-line uppfattning om jaget och vad det kan bli. Stabiliteten här kommer från de långsiktiga minnet själv-kemierna själva, som representerar olika konfigurationer av det arbetande självbegreppet i olika erfarenheter. Även om det är nära relaterat till Markus och Ruvolos självbegrepp, är vår uppfattning att (han arbetar själv är begränsad eller förankrad i självbiografiskt minne. Den självbiografiska kunskapsbasen begränsar det spektrum och de typer av mål som en frisk individ realistiskt kan hålla, och vi återvänder till denna viktiga punkt i nästa avsnitt. Enligt vår uppfattning är självbiografisk kunskap kodad genom det arbetande jagets målstruktur, som också spelar en viktig roll i uppbyggnaden av specifika minnen under minnet. Således, arten av arbetar-själv-mål och hur de framträder är viktiga överväganden för oss, och även om dessa frågor ligger utanför räckvidden för den här artikeln, anser vi att dessa strategier fokuserar på kontroll av själv-discrepancies för att ge en användbar redogörelse för uppkomsten och arten av vad vi kallar "work-serf mål" (t.ex., Carver & Scheier, 1990; Higgins, 1987). I Higgins teori (1987) är jaget uppdelat i tre huvudområden: det verkliga jaget (vissa ungefär exakt representation av ens jag, kanske, till och med systemets mentala modell av sig själv), det ideala jaget (vad jaget strävar efter), och det borde jaget (jaget bör vara så specificerat av ens föräldrar, utbildare, andra betydelsefulla personer och samhället i allmänhet). Diskretioner bland de tre områdena leder till karakteristiska former av negativ känslomässig erfarenhet och, vilket är viktigt för den aktuella diskussionen, serf-discrepancies har utvecklingshistorier. De härstammar från erfarenheter i barndomen, och minnen av dessa kritiska erfarenheter är ofta väl bevarade och är tillgängliga särskilt när de behandlas av information som är relevant för de avvikelser som innehas av en individ (Strauman, 1990 (Strauman,, 1996. Självdiskrepanser som beskrivs och undersöks av Higgins (1987 Higgins (, 1996 ger den typ av psykologisk spänning som kan köra ett dynamiskt system. Till exempel, självdiskrepanser kan bestämma fastställandet av personliga mål och generation av planer för att uppnå dessa mål. Det övergripande syftet med sådana personliga (arbetssjälva) mål och planer skulle vara att minska skillnaderna mellan de tre huvudområdena för jaget. Mål och planer som fungerar för att minska avvikelser kan uppfattas som negativa återkoppling slingor som i sin enklaste form innehåller en inmatning, en standard eller jämförelse, och en utgång (Carver & Scheier, 1982 se Austin & Vancouver, 1996, för nyligen genomgång av målbaserade teorier). Stater i världen representeras av input och jämförs av jämförelsen med en standard. På grundval av denna beräkning justeras produktionen på något sätt för att minska skillnaden mellan input och standard till ett godtagbart värde. Carver och Scheier (1982) beskrev hur den negativa återkopplingsslingan i biologiska system alltid tar en hierarkisk form med en komplex överordnad och underordnad målstruktur. Andra teoretiker (t.ex., Oatley, 1992; Oatley & Johnson-Laird, 1987) visar hur komplexa hierarkiska målstrukturer utvecklas för att hantera flera och konkurrerande mål, och hur de kan generera känslomässiga erfarenheter (se även Carver & Scheier, 1990; Ortony, Clore, & Collins, 1988;. Mer allmänt vår uppfattning är nära relaterad till motivation teorier om jaget (Deci & Ryan, 1991; Dweck, 1991; Emmons, 1986; Little, 1983; D. C. McClelland, Koesmer, & Weinberger, 1989; se Gaertner, Sedikides, & Graetz, 1999, för senaste formuleringar) och särskilt de som betonar målkonsistens (Sheldon & Elliot, 1999) och reglerande funktioner i måluppfyllelse (t.ex., Gollwitzer & Brandstatter, 1997). Ja, mycket levande minnen uppstår ofta som svar på erfarenheter där jaget och målen var mycket integrerade (t.ex. erfarenheter av måluppfyllelse eller framsteg mot uppnåelse) eller slående olikartade (t.ex. erfarenheter av mål irrelevans och plan misslyckanden; se nedan, och se Conway, 1995; Pilemer, 1998; och Robinson, 1992). Relaterade till detta är nya rön från kognitiv dissonansteori (Festinger, 1957 ) och självverifieringsteori (Swann & Read, 1981) utforska kognitiva reaktioner på minnen. Till exempel, Beike och Landoll (i pressen) fann att erinran om minnen som var inkonsekvent eller dissonant med en livstids period orsakade starka kognitiva reaktioner. Att påminna om en specifik erfarenhet av måluppfyllelse från en period som i allmänhet bedömdes som en av målens frustration gav bland annat upphov till försök till "rättfärdigande" (dvs. den återkallade händelsen var ett undantag) och "övervägande" (dvs. att påminna om många andra konsonanta händelser från perioden så att dissonantminnet är undernumrerat). Viktigt, i vilken utsträckning individer kunde effektivt använda lämpliga kognitiva reaktioner för att hantera dissonanta minnen var positivt relaterade till deras känsla av välbefinnande, vilket tyder på att kontroll av minnet kan ha långtgående konsekvenser för mental hälsa. Den punkt vi vill dra från denna korta redogörelse av områden av jaget, negativ feedback system, och motivation är att selfdiscrepancies kan tjäna till att generera standarder mot vilka indata (uppfattning, erfarenhet) utvärderas i hierarkiska negativa feedback kontrollsystem. Vårt huvudsakliga påstående i detta avsnitt är att det är genom detta målbaserade arbets-själv-system som minnen ursprungligen kodas och senare konstrueras och reagerar på under minnet. Vi har föreslagit att arbetsjagets målstruktur är avgörande för både kodning och hämtning av självbiografisk kunskap, och flera andra forskare har också föreslagit att självbiografiska minnen i första hand är resultat av framgång eller misslyckande i måluppfyllelse (t.ex., Barsalou, 1988; Conway, 1992; Schank, 1982). Det finns nu betydande bevis för att inte bara minnen är relaterade till mål, utan att breda undergrupper av liknande mål selektivt kan öka tillgängligheten för grupper av målrelaterade minnen. Detta arbete har sitt ursprung i en seminal artikel av Markus (1977), som fann att personer med ett markerat självschema avseende den beroende-oberoende dimensionen visade AUTOBIOGRAFISK MEMORY 267 företräde tillgång till minnen av erfarenheter där de hade uppfört sig på beroende eller oberoende sätt. Individer i vilka det beroende-oberoende schemat inte var särskilt markerade hade däremot inte denna minnesfördel. Dessa typer av självminneseffekter har sedan dess observerats i flera studier och särskilt i det programmatiska arbetet av McAdams (1982 McAdams (, 1985 McAdams et al., 1997) till makt, intimitet och generativitet. McAdams (1982), med hjälp av Thematic Apperception Test (TAT; Murray, 1938 Murray,, 1943, som anses bedöma icke medvetna aspekter av personlighet (D. C. McClelland et al., 1989) kategoriserade individer till de med en stark intim motivation och de med en distinkt makt motivation. Innehållsanalys av senare fria-återkallade minnen av "tal" och andra erfarenheter fann att intimitetsmotiveringsgruppen erinrade om toppupplevelser med en övervägande av intimitet teman jämfört med individer som gjorde lägre poäng på denna motivation och som i sin tur visade inga minnesfördomar. På samma sätt påminde kraftmotiveringsgruppen om toppupplevelser med starka teman som makt och tillfredsställelse. Det är intressant att lägga märke till att ingen av grupperna visade fördomar i minnen för mer vardagliga, mindre känslomässiga minnen. Dessa slående fördomar i minnestillgången genom dominerande motivtyp tyder på att det arbetande jagets målstruktur i hög grad gör de aspekter av kunskapsbasen som mest direkt relaterar till aktuella mål tillgängliga. I nyare arbete McAdams m.fl. Agentiska personlighetstyper anses strukturera kunskap i termer av "differentiering" (vikten ligger på skillnader, avskildhet och oberoende), medan kommuninvånarna däremot strukturerar kunskap i termer av "integration" (vikten ligger på likhet, kongruens och ömsesidigt beroende). Genom en rad studier visade sig agentiska typer ständigt minnas emotionella minnen av händelser lhat involverade frågor om myndighet (mästarskap, förödmjukelse) med deras innehåll strukturerad i termer av differentiering. Gemensamma typer erinrade känslor och minnen med andra, ofta betydelsefulla andra, i handlingar av kärlek och vänskap, med minnet innehåll strukturerad i termer av integration. Dessa fynd involverar tydligt jaget i att bestämma återkallande och ger ytterligare tyngd åt förslaget att den arbetande livegenskapen påverkar tillgången till uppsättningar av målrelaterade minnen. I en spännande studie utforskade Pillemer, Picariello, Law and Reichman (1996; se också Pillemer, 1998) minnet för specifika utbildningsepisoder. Den första drivkraften för detta arbete var observationen att autobiografier ofta innehåller berättelser om mycket specifika händelser som var "svängande punkter" (självdefinierande ögonblick) för individen och som vanligtvis innebar antagandet av ett superannuat liv mål som då bestämde en stor del av individens senare aktiviteter. Pillemer m.fl. (1996) fann att studenter och alumner ofta kunde rapportera i detalj mycket levande minnen av interaktioner med professorer och andra lärare som djupt påverkade deras akademiska intressen och ibland hela deras liv. Detta var ofta händelser där överordnade långsiktiga mål antogs av individen, till exempel för att bli kemist, författare och så vidare. Sådana självdefinierande stunder då stora långsiktiga mål framträder studerades också av Csikszentmihalkyi och Beattie (1979) i deras undersökning av en grupp individer som gemensamt hade extremt eftersatta barndomar. En del av denna grupp blev exceptionellt framgångsrika i vuxenlivet, medan andra, trots att de överlevde sin utarmade uppväxt, inte uppnådde högstatusyrken. Csikszentmihalkyi och Beattie fann att alla individer de undersökte hade vad de kallade "rife-teman". Livsteman utvecklades som svar på existentiella problem som individerna ställs inför i barndomen, till exempel extrem fattigdom, social orättvisa och så vidare. Den avgörande faktorn för senare yrkesframgång var begreppsbildningen av problemet och dess lösning. Till exempel, individer som konceptualiserade sitt existentiella problem som en av fattigdom och dess lösning som att säkerställa en konstant tillgång på pengar tenderade att inte uppnå högstatus yrken. I själva verket fortsatte ett av deras prov, som genom sparsamhet och noggranna investeringar hade blivit en miljonär, som arbetare i den fabrik där han alltid hade arbetat. Andra individer som skapade en mer abstrakt konceptualisering av barndomens existentiella problem, såsom "fattigdom är ett resultat av social orättvisa, därför måste man kämpa mot social orättvisa", uppnådde yrkesyrken som gav möjlighet att åtminstone i viss mån genomföra lösningar på sin tidigare universalistiska abstrakta konceptualisering. Alla individerna i Csikszentmihalkyi och Beattie (1979) studien kunde ge mycket detaljerade och livfulla minnen av kritiska ögonblick i uppkomsten och uppnåendet av sina lösningar på de livsproblem som de 268 Conway och PLEYDELL-PEARCE hade identifierat. Många av minnena producerades spontant och bekräftades till och med av oberoende bevis som individen hade tillgång till. Dessa minnen av konceptualiserande målbaserade lösningar på existentiella problem utgör tydligt återvunna självdefinierande ögonblick för dessa individer (se Conway, 1996b). Singer och Salovey (1993) lämnade ett av de viktigaste uttalandena om förhållandet mellan mål och minnen. En viktig slutsats i deras studie var att minnen förknippade med känslor av lycka och stolthet var starkt kopplade till måluppfyllelse och smidig körning av personliga planer (se även Sheldon & Elliot, 1999). Minnena i samband med känslor av sorg och ilska kopplades däremot till det progressiva misslyckandet med att uppnå målen. Singer och Salovey (1993) föreslog att varje individ hade en uppsättning "självdefinierande" minnen som innehöll kritisk kunskap om framsteg när det gäller att uppnå långsiktiga mål (Cohens barndomsminne som beskrevs tidigare är ett exempel på ett självdefinierande minne). Mål som att uppnå självständighet, intimitet, behärskning och så vidare kan ha antagits som lösningar på dominerande självskipningar som härrör från barndomserfarenheter. I samband med detta fann Thome (1995) att innehållet i minnen som frivilligt återkallats över hela livstiden av 20-åringar stämde överens med vad hon kallade "utvecklingssanningar". Minnena från barndomen hänvisade därför mycket ofta till situationer där barnet ville ha hjälp, godkännande och kärlek, vanligtvis från föräldrarna, medan minnen från sen tonåren och tidig vuxenhet hänvisade till händelser där den som minns ville ha ömsesidig kärlek, var självklar eller hjälpte någon annan. Tänk sedan på vad som kan utgöra ett grundläggande förhållningssätt till relationen mellan jagets mål och minnestillgängligheten. Den vuxna bihang litteraturen innehåller rapporter om användningen av AAI (George, Kaplan, & Main, 1985), som är en strukturerad intervju som sonderar vuxna minns affektiva barndomserfarenheter. Klassificering på grundval av AAI visar mellan 70 % och 80 % överenskommelse med klassificering baserad på samma vuxnas prestanda när de var barn i Strange Situation (Ainsworth, Blehar, Waters, & Wall, 1978; se IJzendoorn, 1995, för en översyn av AAI forskning). Detta är särskilt intressant på grund av Bowlby's (1969 Bowlby's (1982 års koncept för en intern arbetsmodell (IWM) av fasthållande som innehas av varje individ och härrör från historien om hans eller hennes fasthållande erfarenheter. I själva verket, Bowlby ansåg individer att hålla flera IWMs som agerade för att upprätthålla en positiv bild av föräldrarna genom att hålla från medvetenhet negativa aspekter och hålla tillgängliga för medveten reflektion mer positiva aspekter (jfr. Steele & Steele, 1994)......................................................... Det är uppenbart att sådana framställningar skulle utgöra en viktig del av jaget, och de (arbetssjälva) mål som de anger skulle påverka tillgängligheten till självbiografisk kunskap. I samband med detta fann Bakermans-Kranenburg och IJzendoorn (1993) att människor med ängsliga-ambivalenta fasthållanden (dismissing) stilar som, i AAI, typiskt visar mycket utarmade autobiografiska minne för negativa affektiva barndomsupplevelser kunde ändå svara snabbare än säkra individer på frågor som inte fokuserade på affektiv erfarenhet. De avskedande individerna skilde sig inte heller från de trygga individerna när de påminde sig de positiva aspekterna av sin barndom. Dessa författare noterade parallellen här med Myers, Brewin och Power's (1992; se också P. }. Davis, 1987) fann att " repressorernas " latenser för självbiografiska minnen av negativa upplevelser på ett tillförlitligt sätt är långsammare än för icke - repressorer. Att få tillgång till negativ information (från barndomen) som kan (åter)aktivera en dysfunktionell fastsättning fungerar modell kan då försvaras mot genom att göra den mål-okompatibla kunskap svårt att få tillgång till. Ja, för de negativa minnen som kan kommas ihåg, verkar det som om innehållet i hög grad är relaterat till fasthållande stil. Mikulincer (1998, studie 1) undersökte självbiografiska minnen av vredesupplevelser hos individer med säkra, ängsliga-ambivalenta, och undvikande fasthållande stilar. Individer med säkra stilar återkallade minnen av ilska erfarenheter som avslöjade en förmåga till funktionell ilska med egenskaperna hos en rationell bedömning av upplevelsen, brist på intensiva drifter att straffa vrede provoceraren, och inga fientliga tillskrivelser till den andra. Bekymra-undvikande individer minns minnen av ilska erfarenheter som kännetecknas av intensiv ilska, fientliga tillskrivelser, negativa förväntningar på andra, brist på ilska kontroll, grubblande över ilska känslor, och spridning av ångest till andra känslor (se alltför Mikulincer & Orbach, 1995). Undvikande individer erinrade minnen vars innehåll föreslog dissocierad ilska i vilken intensiva fysiologiska tecken på ilska och fientliga tillskrivelser inte var förenliga med självrapporter av ilska intensitet. Dessutom innehöll dessa minnen ofta eskapistiska fantasier och reaktioner som till synes var avsedda att avlägsna den arga känslan utan att konfrontera den ursprungliga orsaken till vreden. Arbetsmodeller för fasthållande, som ursprungligen utvecklades i barndomen och barndomen, kan då påverka tillgängligheten av målrelevant kunskap i kunskapsbasen genom att antingen underlätta eller försvaga tillgången: För de individer som har osäkra fasthållanden kan tillgången till fasthållningskunskap ha förvärrade eller destabiliserande effekter, och därför är denna kunskap svårare att få tillgång till. Sammantaget visar det resultatmönster som granskas i detta avsnitt att kunskap om personliga mål genomsyrar självbiografiskt minne. Målen för det arbetande jaget avgör tillgången till kunskapsbasen, och enligt vår uppfattning sker detta i den generation av hämtningsmodeller som används för att vägleda sökprocessen. Sådana modeller kan underlätta åtkomsten genom att ställa in begränsningar på ett sätt som gynnar hämtningscykeln för forskare och forskare. Det vill säga begränsningarna är inte alltför stränga och den information som söks kommer sannolikt inte att destabilisera (för arbets-själv-målstrukturen) när den nås. Å andra sidan, hämtning modeller kan syfta till att försvaga eller förhindra tillgång genom att ställa begränsningar som sökprocesserna inte kan tillfredsställa eller genom att förbjuda återkallande av destabiliserande kunskap såsom mycket emotionella material eller fasthållande minnen, som minns skulle öka själv-diskrepanser och återaktivera dysfunktionella fasthållande beteende och känslor. I samband med detta konstaterar vi att Thorne (1995) fann att deltagarna i hennes studie var omedvetna om de personliga mål deras minnen så tydligt uttryckta, vilket fick henne att antyda att motiven automatiskt men icke medvetet kodades in i långtidsminnet. Likaså, i Singer studier också (t.ex., Singer & Salovey, 1993 ) deltagarna var omedvetna om att syftet med att samla betyg på minnen på måldimensioner var att undersöka hur framsteg med personliga mål var relaterade till emotionell erfarenhet. I AAI och i flera andra av de studier som beskrivs i detta avsnitt var deltagarna omedvetna om de mål och motiv som ligger till grund för återkallandet. Denna brist på reflexivitet och insikt i målaspekter av minnen, eller anosognosi för tidigare mål, kan uppstå eftersom specifika minnen inte direkt representerar mål (i en form som är retrievable), utan snarare de representerar resultaten av planer gen- AUTOBIOGRAFISK MEMORY 269 crated för att uppnå mål. Till exempel, i Robinsons (1992) minihistorier av minnen för en första relation och lära sig att köra bil, levande och specifika minnen av en "första kyss" och "ensam körning" kanske inte uttryckligen har representerat kunskap om att uppnå målen intimitet, mästarskap och oberoende, även om dessa kan härledas från innehållet i minnena. Relaterat, Kihlstrom (1985a, 1985b) i sin studie av "livsuppgifter" möter första året college studenter som gör övergången från gymnasiet till college fann dessa till centrum kring frågor om identitet, intimitet, prestation, och makt (Cantor, Brower, & Korn, 1984, som citerades i Cantor & Kihlstrom, 1985a, 1985b. Övergripande livsuppgift var fokuserad på de två breda temana social och akademisk verksamhet och hur man prioriterar och hanterar uppgifter inom de två områdena. Även om livsuppgifterna i dessa abstrakta termer framstår som allmänna för alla elever på individnivå, var specifika uppgifter i hög grad idiosynkratiska och återspeglade personliga projekt. Således. Cantor och Kihlstrom (1985b, s. 25) kommenterade att "en elev ansåg att det var att leva utan familj att lära sig hantera stressen av personliga misslyckanden utan "pappas kramar", medan en annan koncentrerade sig på den praktiska sidan av självständigheten – "hantera pengar, tvätta, äta bra". På så sätt kan den nivå på vilken målen konceptualiseras av en individ påverka vilken typ av målrelaterad självbiografisk kunskap som behålls i kunskapsbasen. Dessutom verkar det som om de flesta människor inte uttryckligen lär känna sina mål för varje ögonblick i det dagliga livet, utan snarare antar planer för att uppnå målen, och även detta måste påverka vad som behålls av självminnessystemet (SMS). Vad som behålls är kunskap om erfarenheter i vilka planer verkställdes, men planerna och deras mål kanske inte själva uttryckligen representeras i kunskapsbasen eller, efter Thorne (1995), inte representeras i en form som är tillgänglig för medvetet minne. En annan allmän slutsats från de studier som granskats ovan är att minnen där kunskap om mål var framträdande också innehöll minne för emotionell erfarenhet. Detta fynd stämmer väl överens med Carvers och Scheiers (1990) modell av förhållandet mellan måluppfyllelse-övergivande och känslor och även med Oatleys (1992) teori om känslornas funktion i planens underhåll, reparation och förändring. I Carver och Scheiers (1990) modell följs arbets-själv-målstrukturen ("action-guidance system" i deras terminologi) av ett andra system. Syftet med detta andra system är att bedöma och modulera den takt med vilken målsystemet minskar diskrepansen. Det andra systemet är känslosystemet, och positiva känslor återspeglar en acceptabel frekvens av diskrepans minskning, medan negativa känslor återspeglar ett ökande misslyckande att minska diskrepanser. En liknande modell skisserades av Oatley och Johnson-Laird (1987) och utarbetades av Oatley (1992; se även Frijda, 1986, och, för en ny modell, Baguzzi, Baumgartner, & Pieters, 1998. I modellen Oatley/JohnsonLaird betraktas känslor som speciella former av kommunikation mellan modulära domäner i det kognitiva systemet (och även mellan individer). Enligt denna syn kommunicerar mål och planer med andra processer och strukturer endast genom sin produktion, och andra delar av det kognitiva systemet kommunicerar med målet endast via sin ingång, som i den negativa feedback slingan. Varje mål och tillhörande plan har med det en övervakningsmekanism, vars syfte är att mäta "när en betydande förändring av sannolikheten sker för att uppnå ett viktigt mål eller delmål" (Oatley, 1992, s. 50; se Wegner, 1994, för en relaterad och intressant redogörelse för hur övervakningsprocesser och mål fungerar). När en sannolikhetsförändring upptäcks sänder övervakningsmekanismen en varningssignal till hela det kognitiva system som gör det redo att reagera. Genom denna "kommunikativa" teori om påverkan är det varningssignalerna från övervakningsmekanismerna som upplevs som känslor. Denna typ av dubbel-process mål-centrerad berättelse om känslor har nyligen utvecklats ytterligare av Brewin, Dalgleish, och Joseph (1996) i ett försök att redogöra för levande och påträngande minnen i PTSD. De föreslog en modell för dubbelrepresentation av traumatiska minnen (se Renya & Brainerd, 1995, för en mer allmän modell för dubbelrepresentation av långtidsminne) enligt vilken kunskap från två olika minnessystem förs samman när ett minne konstrueras. Ett av dessa system levererar verbalt tillgängliga delar av ett minne och andra affektiva aspekter av den ursprungliga situationen som inte är verbalt tillgängliga men som kan (åter)erfarna i form av påverkan och levande bilder vid minns. Genom denna uppfattning kan alltså känslomässiga och icke-motionella drag i en upplevelse representeras separat och dras tillbaka selektivt. Förslaget är att den icke-verbala affect-laden delen av minnet i PTSD ofta (icke-medvetet) behandlas och därför tränger in i den dagliga kognitionen. Intressanta bevis för begreppet dubbel representation kommer från en studie av E.D. Ross, Homan och Buck (1994) där prekirurgiska fokala epileptiska patienter återkallade autobiografiska minnen under Wada-testet (WT). I WT ges patienterna en interkartoid injektion av amobarbital som, beroende på vilken kartoidartär som används, bedövar vänster eller höger hjärnhalva. Innan WT, patienterna återkallade och gav en beskrivning av en intensiv känslomässig erfarenhet från deras förflutna. Under den högra WT, patienterna var cued att återkalla och beskriva samma minne igen. Någon gång efter WT deltog patienterna i ett tredje och sista återkallande. Det fanns inga skillnader mellan den första och den tredje minnesbeskrivningen. 8 av 10 patienter visade dock förändringar i emotionell erfarenhet när de återkallade sina minnen under WT. I vissa fall beskrevs nu känslomässiga händelser med i stort sett samma detaljer, men utan avseende på känslor, inte ens när de föranleddes. För andra patienter återkallades emotionell erfarenhet i samband med minnet, men den var antingen lägre i intensitet eller positiv till sin natur när den tidigare hade varit starkt negativ. Dessa fynd tyder på att den känslosamhet som förknippas med ett minne kan lateraliseras till nätverk i höger hjärnhalva (se Fink et al., 1996, och se nedan). En möjlighet som uppstår här, som E.D. Ross et al. (1994) påpekar att regioner på vänster halvklot kan ha möjlighet att hämma eller undertrycka affektiva detaljer i minnen från högerhemisfären eller förhindra att dessa representeras som emotionella upplevelser när ett minne byggs (vilket verkar ha skett med skolelever, Bendiksen, och Ambadars, 1997, patienter). Detta skulle kunna uppnås genom att använda språket. Det vill säga att (känslomässiga) detaljer i minnen kan vara verbalt märkta, och etiketterna kan lagras i vänsterhemisfär nätverk. Vid erinran endast de verbala etiketter hämtas, och, följaktligen, ingen eller liten påverkan uppstår. En annan viktig del av arbetet med känslor, mål och minnen har rapporterats av Stein och hennes kollegor (t.ex. Levine, Stein, 270 CONTAY OCH PLEYDELL-PEARCE Stein & Levine, 1987 Stein & Liwag, 1997; Stein, Liwag, & Wade, 1995; Stein, Wade, & Liwag, 1999). I sin modellupplevelse av en känsla signalerar alltid förändring i arbetar-själv-mål som har uppnåtts, blockerats eller hotats, och detta leder till bedömning och målförändring. Kritiskt, detta ger också upphov till bildandet av en kausal modell av den känslomässiga erfarenheten (Stein & Levine, 1989; Stein & Trabasso, 1992; Trabasso & Stein, 1994), och denna kunskap skulle, i vår plan, för specifika erfarenheter, representeras på den allmänna händelsenivån (N. L. Stein, personlig kommunikation, maj 1999). Stein och Levine (1999) i en detaljerad granskning noterade att spädbarn anses utveckla mål och visa preferenser mellan mål med cirka 4 till 6 månader, med en komplex preverbal målsystem på plats vid en ålder av 1 år. I utvecklingsstudier som inleds med barn i åldern 2,5 år har Stein och hennes grupp inte kunnat finna några omfattande eller viktiga skillnader i vuxen- och barnförståelse av orsakerna till emotionella upplevelser som 2,5-åringen redan har en sund förståelse för emotionella kausaliteter som underförstått måste ha utvecklats preverbalt. En följd av detta är att barn och vuxna bör ha jämförbara minnen för känslomässiga upplevelser, och Levine et al. (1999) undersökte detta i en studie där föräldrar påminde om särskilda händelser när deras barn (mellan 2,3 och 6,6 år) hade varit lyckliga, ledsna, arga eller rädda. Föräldrarnas minnesbeskrivningar användes sedan för att få barnen att minnas samma händelser. Konkordanspoäng mellan barnens och föräldrarnas minne var Lycka =.80, Sorg =.72, Rädsla =.49, och Ilska =.22. Föräldrarna hänvisade direkt till barnets mål i 97 procent av minnena, och barnen hänvisade i 77 procent av fallen, och alla beskrivningar innehöll berättelser om orsakerna till känslorna. Det är intressant att lägga märke till att osammanhängande fall ofta förknippades med att föräldern tillskrev barnet olika mål under den känslomässiga erfarenheten och satte mål för konflikten mellan förälder och barn. Barn kom ofta ihåg att de kände sig ledsna i situationer då deras föräldrar hade stämplat dem som arga, och Levine m.fl. (1999) spekulerade i att denna redigering av minnen kan ha skett på grund av att det var hotande (destabiliserande för arbetet själv) för barnen att komma ihåg episoder där de var arga på sina föräldrar. En annan möjlighet är att barnet kände sig sorgligt som en följd av sitt raseri och sedan bara påminner om sorgen, som nu överskuggar vreden. Således kan ommärkning och överskuggning vara ytterligare andra sätt på vilka SMS försvarar sig själv som arbetar mål (som vid denna ålder kan ha strukturerats kring Eriksoniska teman av autonomi vs skam och tvivel, och initiativ kontra skuld och syfte) från minnen av ilska med en förälder. Det är emellertid värt att lägga märke till att även dessa disharmoniska, redigerade minnen bevarar en väsentlig sanning i händelsen: nämligen att barnet upplevde en negativ känsla samtidigt som det interagerade med föräldern. Ett extremt fall av de potentiellt skadliga effekterna av att återkalla negativa emotionella minnen har beskrivits av Markowitsch, Thiel, Kessler, von Stockhausen och Heiss (1997). Patient A. M. N. var en ung man som upptäckte en brand i källaren i sitt hus. Han led ingen skada under denna händelse men snabbt utvecklat en tät retrograd minnesförlust sträcker sig tillbaka 6 år till när han hade varit 17 år. Det visade sig att A. M. N. hade en långvarig rädsla för bränder och särskilt brand med rök (exakt den typ han stötte på i sitt hem). Denna rädsla berodde på ett traumatiskt minne från barndomen, där han på nära håll hade bevittnat en person som brann ihjäl i en bilolycka. Branden i hans hem hade utlöst minnet av traumat och, Markowitsch et al. (1997) hävdade att detta ledde till en kraftfull stressreaktion. Positronemissionstomografi (PET) etablerade hypometabolism genom alla mediala temporal lober och associerade områden av temporal cortex. Författarna drog slutsatsen att stressreaktionen på minnet ledde till förhöjda nivåer av glukokortikoider, vilket i sin tur ledde till neuronal degeneration på grund av överstimulering av celler i de mediala temporalloberna. Traumatiska minnen kan ofta ha effekten att utlösa en stressreaktion som ökar glukosteroidfrisättning, vilket orsakar degenerativ överstimulering av hippocampal och medial temporal lobe nätverk (Markowitsch, von Cramon, & Schuri, 1993; Sapolsky, 1996), och, faktiskt, hippocampal krympning har hittats i soldater med PTSD (Gurvits et al., 1996) och överlevande från barnmisshandel (Bremner, Krystal, Southwick, & Chamey, 1995). Det finns då goda skäl för kraftfulla medel för att kontrollera generationen av emotionella minnen i SMS, och det är lärorikt att dessutom notera bevisen för att emotionella signaler i allmänhet är bland de minst effektiva för att framkalla självbiografisk minneshämtning i laboratoriestudier (Conway, 1990c; Conway & Bekerian, 1987a; Conway, Pleydell-Pearce, & Whitecross, 1999; Robinson, 1976). Dessutom är det också fallet, över många olika studier (se Conway, 1990a, för granskning), att människor visar en partiskhet för att spontant hämta mycket fler minnen associerade med mild positiv påverkan än de gör minnen associerade med antingen intensiva känslor (positiva eller negativa) eller mild negativ påverkan. Det verkar då som om det finns en allmän partiskhet mot att hämta minnen av intensiva och negativa känslomässiga upplevelser. Denna generella hämning måste kompletteras med andra former av försvar mot återinförande av intensiva känslor eftersom det kan övervinnas och känslomässiga minnen kan avsiktligt hämtas (t.ex. Christiansen & Loftus, 1987; Conway & Bekerian, 1987b). Av särskilt intresse här är en PET-studie av Markowitsch et al. (1997) med patient D. O., en medelålders kvinna som upprepade gånger utsatts för sexuella övergrepp som barn. När på ett speciellt humör D. O. kunde producera färgglada teckningar av scener av interaktioner med vuxna från hennes barndom. För några av dessa teckningar visste D. O. medvetet vad de hänvisade till, medan för andra visste hon att de hänvisade till traumatiska upplevelser men minnen för en specifik upplevelse var inte tillgängliga. I PET studie regioner i rätt temporal pol befanns vara mest aktiv i det tillstånd där D. O. upplevde intensiva men diffusa känslor till bilder hon kände hänvisade till otillgängliga självbiografiska minnen av barndom sexuella övergrepp. Denna region är känd för att vara viktig för byggandet av självbiografiska minnen (se Conway & Fthenaki, 2000 för granskning). Därför är en stark konsekvens av dessa PET-data att de nätverk som medlare minneskonstruktionen också kan hålla från medvetande destabiliserande kunskap, som ändå var nästan säkert aktiverat när D. O. tänkte på de bilder ursprung som hon var omedveten om. Konstruera minnen av emotionella målrelaterade upplevelser innebär potentiella svårigheter för det arbetande jaget, särskilt som dessa minnen framkallar intensiva tillstånd av autonoetiskt medvetande där det förflutna är mentalt "återlevd" (Wheeler, Stuss, & Tulving, 1997 ). En viktig konsekvens av detta är att när självbiografiska minnen konstrueras i SMS har de potential att återställa de mål och känslor som fanns i tidigare erfarenheter. För vissa, kanske många, minnen kan denna potential vara AUTOBIOGRAFISK MEMORY 271 svagt och därför av liten betydelse; för andra minnen där potentialen för att återinföra tidigare mål och känslor är stark, då minneskonstruktion kan ha kraftfulla störande effekter. Därför är ett grundläggande problem för SMS att om intensiva känslor (åter)erfarna i det arbetande jaget då, potentiellt, den nuvarande driften av hela det kognitiva systemet skulle kunna störas. Känslomässiga minnen, när de får känslor att minnas, stör funktionen av den nuvarande målstrukturen genom att placera det kognitiva systemet i ett tillstånd av beredskap för förändring. I själva verket kunde emotionella minnen återställa (förut) signaler för handling. Minneskraften hos tidigare känslor för att störa pågående bearbetning är då potentiellt mycket stor och, som vi har sett i extrema fall som PTSD, kan uppnå patologiska nivåer. Tillgängliga bevis tyder på att SMS har utvecklats på ett sådant sätt att störningar minimeras men fortfarande har tillgång till minnen av intensiva känslomässiga målrelaterade upplevelser. Denna senare facilitet är viktig eftersom dessa minnen är rekord av erfarenheter av betydande planförändring och följaktligen innehåller värdefull kunskap om hur förändring framgångsrikt eller utan framgång förhandlats fram i det förflutna. De studier som granskas i detta avsnitt tyder på att det finns olika sätt på vilka det arbetande jaget skyddar mot emotionella minnen, och alla dessa särdrag selektiv integrering av kunskap i hämtningsmodeller. Detta är möjligt just därför att representationen av upplevelser i långtidsminnet fördelas över flera olika bearbetningssystem med emotionella aspekter av en händelse (förmodligen) lagras separat från icke-motionella aspekter. Således arbetar-själv målstrukturer både underlätta och hämma kunskapsåtkomst och på detta sätt konstruera autobiografiska minnen av emotionella upplevelser där återupplevnaden av tidigare påverkan antingen inte förekommer eller försvagas. SMS hänvisar till det arbetande jagets förbindelse med den självbiografiska kunskapsbasen, och det uppfattas som ett överordnat och framväxande system: a) Det är överordnat i den meningen att dess konvergerande delar, det arbetande jaget och kunskapsbasen, när de tillsammans tillåter självbiografiskt minne som annars inte skulle kunna inträffa (jfr. Conway & Fthenaki, 2000), och b) det framträder i att det är först när de två komponenterna interagerar som de bildar ett system-båda kan fungera självständigt (som beskrivs nedan). Det arbetande jagets förhållande till självbiografisk kunskap är ömsesidigt, och det arbetande jagets målstruktur begränsas av dess egen historia. Således föreslog Conway och Tacchi (1996) att en av de allmänna funktionerna av självbiografisk kunskap var att "grunda" jaget. Tanken med denna grundläggning är att målen inte bara kan antas på begäran eller vara orealistiska, utan att de istället är inbäddade i SMS med representation i arbets- och arkivförbindelserna i kunskapsbasen. Genom denna uppfattning kunde en person inte upprätthålla ett mål (eller en målstruktur) som motsade självbiografisk kunskap, så till exempel kunde målet att bli förälder inte upprätthållas om man fick tillgång till kunskap om ens barnvagn. På samma sätt kunde ett tidigare "möjligt själv" av till exempel enastående prestationer i skolan inte på ett realistiskt sätt upprätthållas (även om det kan upprätthållas patologiskt) när en rad minnen av akademisk underprestation kan kommas ihåg. Omfattningen eller universumet av mål som en individ kan upprätthålla avgränsas av självbiografisk kunskap som sätter konsekvens och rimlighet begränsningar på vilka mål som kan hållas av det arbetande jaget. När nuvarande mål och planer eller möjliga jag av det arbetande jaget är i opposition mot självbiografisk kunskap, då har det skett ett sammanbrott i den normala funktionen av SMS, och beroende på svårighetsgrad systemet kan gå in i ett patologiskt tillstånd. Underlåtenhet att lösa konflikter i SMS, dvs. inkompatibilitet mellan kunskap och mål, kan ligga till grund för en rad olika störningar och kan påfallande observeras hos patienter med neurologisk skada på frontalloberna. I vissa fall konfabricerar frontallobpatienter rimliga (eller nästan genomskinliga) autobiografiska minnen och självbiografiska fakta som är osanna (jfr. Baddeley & Wilson, 1986; Burgess & Shalhce, 1996; Conway & Tacchi, 1996; Dalla Barba, 1993; Kopelman, Guinan, & Lewis, 1995; Moscovitch, 1995; Moscovitch & Mello, 1997; Taland, 1965). Conway och Tacchi (1996) föreslog att detta skulle ske på grund av att anslutningar inom SMS, förmedlade av nätverk i frontala cortex, har störts av neurologiska skador. De ömsesidiga begränsningarna mellan det arbetande jaget och den självbiografiska kunskapsbasen försvagar eller blir helt ineffektiva och självbiografisk kunskap kan nu konfigureras på sätt som stöder ogrundade mål och planer. Till exempel, den frontal patienten O. P. studeras av Conway och Tacchi (1996) konfabricerade och upprätthöll en uppsättning rimliga men falska minnen som skrev besvikelser i familjära interaktioner av hennes förflutna i en historia av framgångsrik och stödjande intimitet med vissa, betydande, familjemedlemmar. Intressant nog var dessa konfabulerade minnen mer levande och detaljerade än andra "sanna" minnen som O.P. kunde hämta. Denna typ av motiverad konfabulation kan vara vanligare hos frontalpatienter än tidigare trott eftersom dessa patienter aktivt försöker förstå och kompensera för andra funktionshinder som har uppstått som en följd av deras hjärnskador (se Conway & Tacchi, 1996, för vidare diskussion om denna punkt och även Marshall, Halligan, & Wade, 1995). Andra exempel på denna störning till grundandet av jaget i självbiografisk kunskap kan hittas i kliniska fall såsom schizofrena patienter studerade av Baddeley, Thornton, Chua och McKenna (1996). Dessa vanföreställningar patienter upprätthöll en rad falska uppfattningar. Till exempel, en ung man hävdade att vara en professionell rockgitarrist men var inte plus när det påpekades att han i verkligheten inte kunde spela en gitarr och motverkade med den punkten att en hel del rockgitarrister helt enkelt agerade spela gitarr när visas på TV-som, naturligtvis, var hans taktik också. Av de patienter som beskrivs av Baddeley et al. De flesta verkade hålla mål och övertygelser nästan helt obestämda av självbiografisk kunskap, som de mycket ofta direkt motsade (se Conway, 1997c; Conway & Fthenaki, 2000; Kopelman m.fl., 1995 för granskning). Andra typer av vilseledda trosuppfattningar kan ha ännu ett annat ursprung men vilar fortfarande på en disjunktion mellan minne och jag. Ramachandran (1995) fann till exempel i en rad studier att patienter med höger parietal lesioner kan förneka sin vänstra förlamning (anosognosia) och konfabulera om vänster sida benrörelser. När de får en särskild fysisk behandling avskaffas tillfälligt dessa patienters anosognosi, och de inser då med rätta inte bara att vänstersidan är förlamad utan också hur länge den har varit förlamad. När effekterna av behandlingen skingras återvänder anosognosian, och patienten förnekar återigen och konfabulerar förlamningen. Intressant nog fortsätter dessa patienter att minnas händelsen under vilken de inte var anosognosiska, men 272 CONWAY OCH PLEYDELL-PEARCE minne blir förvrängd, och de minns bara att det inte var något fel med deras arm. Dessa patienter kan vara extrema fall där tvånget att erkänna en oacceptabel nutid leder till splittringar (mellan mål och kunskap) i SMS och, i slutändan, ett konfabulerat jag. Solms (1995 Solms (, 1999 hävdade att dessa patienter genomgår patologisk sorg för en del av kroppen som har dött men de kan inte erkänna denna död, kanske på grund av extremiteten av den negativa påverkan som skulle resultera. Solms (1999) rapporterade att viss begränsad psykoanalytisk behandling kan vara användbar för att övervinna denna typ av förnekande. Autobiografisk kunskap kan då begränsa det arbetande jagets målstruktur, men det är också uppenbart att det arbetande jaget kan avgöra vilken självbiografisk kunskap som kan nås och hur detta ska byggas in i ett minne. Autobiografisk kunskap som är slående diskrepans med den nuvarande målstrukturen kan aktivt hindras från att påverka den (som t.ex. studier av anosognosiska försumlighet patienter visar), eller, kanske, när tillgång till kunskap redigeras, förvrängs, eller ändras på något annat sätt, som Freud (1915 Freud ( /1957 ursprungligen postulerade och som flera nyligen kommentatorer har betonat ytterligare (se t.ex., dokument i volymer av Schacter, 1996, och Conway, 1997c, samt Bowers & Farvolden, 1996. En aktuell demonstration av detta kommer från en studie av Schooler et al. (1997), som undersökte en rad individer som hade återhämtat sig minnen av sexuella övergrepp från barndomen. Både minnesförlusten för missbruket och den faktiska förekomsten av missbruket bekräftades. Av särskilt intresse är observationen att även om dessa patienter var amnesiska för incidenter av missbruk (dvs. de inte kunde komma ihåg några detaljerade minnen), visste de ofta att de hade missbrukats. En patient hade till exempel tydligen informerat sin exmake om att hon hade blivit sexuellt utnyttjad som barn, och denna kunskap förmedlades på ett känslolöst och kort sätt. Senare när denna patient återfick minnen av övergreppen blev hon förvånad över att upptäcka att hennes exmake kände till det och att hon hade informerat honom-detta kom i dagen under Schooler et al.(1997) försöker bekräfta minnesförlusten och missbruket. Detta är visserligen extrema fall av självexerciserande hämmande kontroll över den självbiografiska kunskapsbasen, men alla bevis som granskats tidigare om mål och känslor leder till slutsatsen att det arbetande jaget rutinmässigt grindar tillgång till kunskap och detta kan antingen vara hämmande eller underlättande. Innan detta avsnitt avslutas kommer det slutligen att vara lämpligt att kortfattat överväga mer allmänna aspekter av det föreslagna sms-systemet och dess förhållande till andra putative memory-system. Vi anser att SMS är ett överordnat minnessystem som samordnar åtkomst till och utmatning från flera andra mer underordnade minnessystem. Till exempel, valet och utarbetandet av signaler om att iterativt få tillgång till den autobiografiska minnes kunskapsbasen är en funktion av SMS (åtminstone i generativ hämtning; se nedan). På samma sätt bestämmer SMS, till stor del på grundval av målkompatibilitet, vad (tillgänglig) kunskap kommer eller inte kommer att kombineras till ett självbiografiskt minne. Därför handlar SMS i grunden om kombinationen av tillgänglig kunskap till en stabil representation som, helst, inte är överdrivet oförenlig med nuvarande mål: SMS ordnar förlagskunskap (genom att successivt utarbeta signaler) i en form där den kan upplevas som ett minne eller erkännas som en del av det personliga förflutna. Två faktorer som underlättar denna grundläggande "organiserande" roll är (a) strukturen av självbiografisk kunskap och (b) målen för det arbetande jaget. Vi diskuterar båda dessa ingående i ett senare avsnitt. Ytterligare en punkt gäller överensstämmelsen mellan SMS och kunskapsformer som postulerats av andra teoretiker, t.ex. semantiskt, episodiskt och procedurellt minne (Tulving, 1985). Det finns ingenting i vår modell av självbiografisk minne kunskap som motsvarar direkt Tulvings (1972 Tulving's (, 1983 Tulving's (, 1985 koncept av episodiskt minne). Kombinationen av ESK och allmänna händelser ger dock en representation som är likvärdig med begreppet tillfälligt minne, men notera att denna kombination är övergående, dvs. det är något som sker under en minneshandling och inte förlagras. Det kan vara så att allmänna händelser och livstidsperioder kan betraktas som typer av personlig semantisk kunskap, men detta inför implicit en skillnad mellan personlig och opersonlig semantisk kunskap. Det är oklart om det finns mycket att vinna på en sådan distinktion. Å andra sidan, helt enkelt klassificera allmänna händelser och livstidsperioder som semantisk kunskap underspelar den viktiga roll av båda typerna av kunskap i självbiografisk minne. Det förefaller oss som om de distinktioner vi har gjort mellan olika typer av självbiografisk kunskap inte passar bra ihop med begrepp som episodiskt och semantiskt minne. Istället anser vi att det finns ett allmänt syfte, långsiktig minne kunskapsbas som omfattar alla typer av deklarativ kunskap (Cohen & Squire, 1980; Squire, 1992). Organisation inom denna kunskapsbas kan skapa enstaka "regioner" av liknande typer av kunskap som vid sina gränser suddas in i andra kunskapstyper; det vill säga allmänna händelser kan suddas in i generiska minnen och skript (jfr. Conway, 1990b). När strukturer i denna kunskapsbas aktiveras och detta leder till aktivering av ESK sker minnet. Vår uppfattning om ESK, å andra sidan, kan ha drag gemensamt med föreställningar om procedurpresemantiskt minne. Vi har hävdat (Conway, 1992 (Conway, 1996b ) att ESK är en sammanfattning av sensorisk perceptuell bearbetning som sker under en upplevelse. Information i denna representation går snabbt förlorad om den inte kopplas till en allmän händelse eller, under särskilda omständigheter, har en privilegierad koppling till mål. ESK förlagras i bakre neokortikala nätverk och kan, om den nås, påverka kognition (a) indirekt, genom priming; b) direkt, genom att kombinera med mer abstrakt personlig kunskap i bildandet av ett minne; och, i slutändan, c) genom att vara ihågkommande erfaren (Conway & Fthenaki, 2000). Vår uppfattning om den dynamiska generationen av självbiografiska minnen från SMS är dock mycket kompatibel med synen på episodiska minnen som nyligen och självständigt utvecklats av Wheeler et al. (1997 och Wheeler, 2000).................................................................. Enligt denna skildring är en kritisk del av det episodiska minnet förmågan att vara "autonetisk" medveten eller att minnas det förflutna. Autonoetiskt medvetande förknippas med bildspråk, en känsla av jaget i det förflutna, och typ av mental återupplevelse av en upplevelse. Viktigast av allt denna typ av minne uppstår när systemet är i hämtningsläge och, så det föreslås, innebär en dynamisk interaktion ef nätverk som ligger i frontalloberna med mer bakre placerade nätverk. I vår berättelse om självbiografiskt minne är ESK den kunskapstyp som är mest förknippad med bildspråk och en känsla av förflutet (jfr. Conway, 1992 (jfr. Conway,, 1996b, och, möjligen, är det ESK som framkallar eller utlöser autonoetiskt medvetande. Detta måste dock ske i SMS när arbetsjaget är AUTOBIOGRAFISK MEMORY 273 sammanblandat med kunskapsbasen, en vy som är mycket kompatibel med Wheeler et al. (1997)................................................................................................ Den nuvarande modellen är således inte alltför förenlig med tidigare föreställningar om episodiskt minne, utan konvergerar med flera aspekter av den senaste utvecklingen av detta begrepp; i synnerhet begreppen hämtningsläge och autonoetiskt medvetande är nära relaterade till vårt postulerade framväxande minnessystem: SMS. Vi har föreslagit att ett specifikt självbiografiskt minne är ett mönster för aktivering över indexen för den självbiografiska kunskapsbasen som förenas med en delmängd av aktiverade självmål. I våra nuvarande termer är ett minne ett sammankopplat aktiveringsmönster för båda komponenterna i SMS. Mönster för aktivering som representerar specifika minnen kan genereras antingen genom generativ hämtning eller genom direkt hämtning (Conway, 1992 (Conway,, 1996b Moscovitch, 1989; Moscovitch & Mello, 1997). Den största skillnaden mellan de två typerna av hämtning är att sökprocessen moduleras av kontrollprocesser i generativ hämtning men inte, eller inte så omfattande, i direkt hämtning. Vi går nu över till en redogörelse för varje typ av hämtning. Uppfattningen om generativ hämtning kommer från Normans och Bobrows (1979) förslag att hämtning av minne förmedlas av "minnesbeskrivningar". Deras uppfattning var att hämtning var en iterativ process i tre steg med det första steget som innebar att man utarbetade en signal med vilken man kunde söka minne och samtidigt fastställa kontrollkriterier. Den andra etappen innebar att beskrivningen matchades med uppgifter i minnet, och i den tredje etappen bedömdes poster som var tillgängliga i minnet i enlighet med kontrollkriterierna. Om kontrollkriterierna var uppfyllda upphörde hämtningen och den tillgängliga informationen kunde matas ut till andra system. Om kontrollkriterierna inte var uppfyllda har hela trestegsprocessen gått igenom igen iterativt tills kriterierna var uppfyllda. D. M. Williams och Hollan (1981) i en protokollstudie av elever som hämtade namnen på tidigare klasskamrater fann goda bevis till förmån för de tre stadierna, och Whitten och Leonard (1981) i en studie av tidigare studenter som minns namnen på sina klasslärare gav också omfattande bevis för utarbetandestadiet, strategiskt sökstadium, och utvärderingsskedet. En mer allmän synpunkt när det gäller trestegsprocessen (och detta gäller de derivat av Norman och Bobrow-modellen som diskuteras nedan) är att det i huvudsak är en diskrepansreducerande process som motsvarar en negativ återkopplingsslinga. Indata till hämtning är den utarbetade signalen, standarden är verifieringskriteriet, och utdatan är vad som helst som nås i långtidsminnet, som sedan fungerar som indata till hämtningsslingan. I Normans och Bobrows (1979) modell var syftet med den generativa hämtningscykeln att få tillgång till en "skiva" (t.ex. av en erfarenhet eller av någon aspekt av konceptuell kunskap) som skulle minska skillnaden mellan kunskap som för närvarande aktiveras och verifieringskriterierna. När man väl hade fått tillgång till posten var den då fullt tillgänglig och kunde utvärderas mot kriterierna. Andra modeller, såsom Morton, Hammersley och Bekerian (1985), har utvecklat denna iscensatta-återhämtning-av-skivor vy.
Självminnessystemet är en modell som konceptualiserar självbiografiska minnen, som består av kunskap om det förflutna, nuvarande och framtida jaget, kategoriserade i jämn kunskap, allmänna händelser och livstidsperioder REF [11].
The construction of autobiographical memories in the self-memory system.
{'venue': 'Psychological review', 'journal': 'Psychological review', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}