En metod för att bedöma påverkar tillstånd bland äldre personer med Alzheimers sjukdom utvecklades för att användas i en studie utformad för att utvärdera en särskild vårdavdelning för sådana invånare i ett vårdhem. Den 6-punkt Philadelphia Geriatric Center Affect Rating Scale var avsedd för användning av forskning och annan personal för att bedöma positiv påverkan (pleasure, intresse, förnöjsamhet) och negativ påverkan (sadness, oro/ångest, och ilska) Alzheimers sjukdom (AD) eller en liknande sjukdom är sannolikt att förmedlas av de massiva inroads på övergripande kompetens som gjorts av hjärnskador som härrör från dessa tillstånd. Personlighet, vardagliga behov, intressen, känslomässiga fasthållanden och allt annat som är relaterat till de positiva målen för den vanliga mänskliga tillvaron jämnas ut och förvanskas av psykopatologin. Närmare kontakt med AD-patienter avslöjar dock signifikanta individuella skillnader i resterande funktioner och preferenser. Forskningsintresse för livskvalitet (QOL) för AD-patienter, och särskilt den oro som uttrycks i de reformer inbäddade i Omnibus försoningslagen från 1987, erkänner i viss mån behovet av att återställa bredden av våra föreställningar om AD-patienter som individer. Denna forskning undersökte manifestationer av påverkan hos vårdboende som lider av Alzheimers sjukdom. Påverkan är en viktig sida av personligheten och förtjänar att studeras i sin egen rätt. Effect är också en potentiellt viktig väg för att förstå lik och ogillande av en klass av patienter som är begränsade i sin förmåga att introspektera och rapportera om sina inre tillstånd. Om påverkar tillstånd kan urskiljas hos patienter med demenssjukdom, kan denna information vägleda oss i att utforma program, behandlingar och miljöfunktioner för att förbättra deras livskvalitet. Denna rapport beskriver egenskaperna hos ett instrument som är utformat för att mäta observerade effekter på uttryck hos Alzheimerpatienter. Den tillförlitlighet med vilken utbildade observatörer gjorde sådana betyg testades. Inverkansmåttet användes för att avgöra om den omfattning i vilken synbara påverkansuttryck observerades hos personer med demenssjukdom skilde sig från den i vilken utsträckning de observerades hos personer som inte var dementerade. Eftersom sådana sjukdomar har massiva effekter på andra aspekter av personen, är det möjligt att även om affektiv funktion kvarstår, dess frekvens kan påverkas av demens. Även om sådana analyser inte har utförts för demens, forskning tyder på att hjärnans patologi kan minska positiv och öka negativ påverkan (Tucker & Williamson, 1984). Med utgångspunkt i tidigare forskning bestämdes förhållandet mellan de positiva och negativa påverkansbegreppen för att testa konsekvensen i den tvåfaktorstruktur av påverkan som Watson och Tellegen (1985) och andra. Det vill säga, positiva effekter bör vara relaterade till varandra men inte till negativa effekter; negativa effekter, i sin tur, skulle visa ett liknande mönster. En sådan struktur bör leda till separata oberoende positiva och negativa påverkansfaktorer. Giltigheterna för påverkansklassificeringarna prövades genom att fastställa deras förhållande till oberoende uppmätta aspekter av invånarna som kan antas ha ett logiskt samband med påverkan, såsom personlighetsklassificering, klinisk bedömning av personalen och, i en specifik hypotes, kognitiv prestanda. Bakgrunden till den aktuella studien var forskning i den allmänna känslopsykologin. Två aspekter av känslor är förmågan att känna igen och förstå känslor i andra (avkodning) och upplevelsen och uppvisandet av känslor (kodning). Lite forskning har utforskat dessa frågor i Alzheimers sjukdom och relaterade tillstånd. En relevant studie var Albert, Cohen och Koff (1991), som studerade förmågan hos AD-patienter att avkoda känslor från andras ansiktsuttryck. De fann att AD-patienter faktiskt var mindre exakta än kognitivt intakta patienter. När väl effekten av kognitiv funktion redovisats statistiskt, drog de emellertid slutsatsen att underskottet kunde förklaras i termer av det kognitiva underskottet snarare än av något kvarstående icke-kognitivt underskott i känslobehandling. Zandi, Cooper och Garrison (1992) presenterade dementerade och nondemented subjekt med uppgifter att namnge känslor uttryckta i fotografier, matcha känslor termer med fotografier, och producera ansiktsuttryck av känslor från verbala känslor namn. AD-personer hade brister i alla uppgifter, vilket bekräftar det kognitiva underskottets bidrag till avkodningen av känslor. De drog också slutsatsen att avkodningsproblemet var förknippat med nedsatta minnessökningsprocesser, eftersom personer med funktionsnedsättning presterade bättre i att matcha ord med avbildade känslor än i den fria namngivningsuppgiften. De fann också att kodning känslor från verbala etiketter var mindre väl utfört hos demenspatienter än hos normala personer. När det gäller djupt dementa människor, å andra sidan, framkallade experimentell exponering för förmodligen positiva och negativa situationer endast grundläggande reaktioner på stimulansen, snarare än de differentierade reaktioner som kännetecknade de primära känslorna (Asplund, Norberg, Adolfsson, & Waxman, 1991). En begränsning i att utforska upplevelsen av känslor hos dementa människor är deras minskade förmåga att uttrycka sina känslor verbalt. Detta är särskilt sant när demens utvecklas i sin svårighetsgrad; personal och familj behöver i allt högre grad basera sin "läsning" av patientens känslor på icke-verbal kommunikation. Personer med demens kan uttrycka sina känslor genom ansiktsuttryck, kroppsrörelser, hållning, gester och icke-ordröstningar (Bartol, 1979; Mace, 1989). Vårdgivare lämnas åt uppgiften att försöka bedöma patientens subjektiva tillstånd via direkt observation. Bedömning av känslor genom direkt observation av ansiktsuttryck har fått en hel del uppmärksamhet i nondement populationer, särskilt i arbetet av Ekman, Friesen, och Tompkins (1971) och Izard (1977). Dessa utredare har utvecklat avancerade betygssystem för att identifiera känslomässiga tillstånd som lycka, rädsla, ilska, avsky, förakt, intresse, sorg, och överraskning genom att observera muskulaturen i specifika regioner i ansiktet (Ekman & Friesen, 1978). Malatesta och kollegor (Malatesta, Fiore, & Messina, 1987; Malatesta, Izard, Culver, & Nicolich, 1987) och Levinson, Carstensen, Friesen och Ekman (1991) har framgångsrikt använt sådana metoder för att studera känslor hos normala äldste. Den senaste tidens forskning har börjat undersöka känslouttryck hos personer med demenserande sjukdom. I en kliniskt orienterad studie utvecklade Hurley, Volicer, Hanrahan, Houde och Volicer (1992) en skala som bedömde obehagsuttryck hos AD-patienter, klassificerade av en observatör. Denna skala är begränsad till negativa emotionella tillstånd som visas av sorgliga och rädda ansiktsuttryck, av språk, och negativa vokalisationer. Initialt arbete med denna skala visade lovande tillförlitlighet och giltighet. En modell av känslor som lokaliserar mest specifika effekter inom ett tvådimensionellt utrymme används i forskningsrapporten här. Även om det finns tydliga metodiska förutsättningar under vilka de två faktorernas oberoende är begränsat, och olösta begreppsmässiga frågor om deras oberoende, konvergerar de flesta forskningsresultat om dessa dimensioner som åtminstone delvis oberoende av varandra (Russell, 1980). Namnen på dessa dimensioner beror både på de termer som används för att värdera känslor och på den statistiska metoden för faktorspecifikation. De viktigaste alternativa modellerna anger dessa grundläggande dimensioner som antingen en aktiveringsdimension och en bipolär behaglighet vs obehagsdimension (Russell, 1980, med hjälp av en oroterad faktorlösning), eller två bipolära dimensioner av positiv påverkan och negativ påverkan i en roterad lösning (Watson & Tellegen, 1985). Den tvådimensionella strukturen var replikerad bland människor i flera åldrar och över äldre människor av flera typer, inklusive mycket hög fungerande invånare i samhället, vårdboende, och deprimerade äldste (Lawton, Kleban, Rajagopal, Dean, & Parmelee, 1992). Den senare forskningen baserades naturligtvis på självrapporterade effekter och omfattade endast ett fåtal personer med lindrigt nedsatt funktionsnedsättning. Ett behov ses därför för att avgöra om sambanden mellan de effekter som mäts i demens överensstämmer med strukturen med två faktorer, med hjälp av direkt observation snarare än självvärderingar. Den dubbla kanalhypotesen som relaterar positivt och negativt påverkar olika deras föregångare, föreslogs i Bradburns ursprungliga forskning (1969) och i Lawtons (1983) forskning med de gamla. Den tvåkanaliga beteckningen har sitt ursprung i forskning som visar att positiv påverkan, men inte negativ påverkan, var relaterat tvärsnittsmässigt till engagemang i externa händelser, såsom socialisering och deltagande i fritidsaktiviteter (Lawton, 1994). Omvänt tenderade negativ påverkan, men inte positiv, att vara relaterad till inre fenomen. Externt engagemang är beteende, kognition, eller påverkan vars objekt ligger utanför personen; det skiljer sig från inre engagemang, där ursprunget till personens uppmärksamhet är något internt objekt, såsom ett minne, en tanke, eller någon inre stimulans såsom ett fysiskt symptom. Liksom när det gäller tvåfaktorsmodellen för påverkan är tvåkanalsmodellen relativ snarare än absolut. Händelsekongruens visades av Lawton, DeVoe och Parmelee (1995) i de starkare sambanden mellan positiva och positiva händelser, å ena sidan, och mellan negativa och negativa händelser, å andra sidan, än de mellan de positiva och negativa medlemmarna. Korsförhållandet var dock inte alltid noll. Faktum är att Lewinsohn, Biglan och Zeiss (1976) visade att positiva erfarenheter kunde användas terapeutiskt för att minska depression. Det bör också noteras att bedömningarna av depression inte tydligt faller under den negativa påverkansfaktor som Watson och Tellegen definierade (1985) utan i ett område mellan negativ påverkan och låg positiv effekt (eller deaktivering). Med tanke på dessa begränsningar av den dubbla kanalstrukturens absolutitet finns det anledning att anta att den relativa, men inte den totala, kongruensen mellan värdet av tidigare händelser och affektiva konsekvenser. 1. Vad är det för fel på dig? Påverka stater i dement sjukdom kan bedömas tillförlitligt av utbildade observatörer. 2. Utgångspunkten är följande: Även om effekter kommer att bevisas i dement sjukdom, frekvensen av positiva känslor kommer att vara mindre och frekvensen av negativa känslor större än hos människor utan demens. 3. Vad är det som händer? Bland en liten uppsättning av påverkan stater, positiva stater kommer att associeras med andra positiva stater men inte med negativa effekter; negativa effekter stater kommer att förknippas med andra negativa effekter men inte med positiva effekter. Som en uppsättning, de kommer att bilda två separata faktorer, som förutspås av två-faktorn modellen av påverkan. 4. Vad är det som händer? Giltigheten av observerade effekter tillstånd kommer att fastställas genom ett korrelationsmönster där de positiva effekterna kommer att relateras till "positiva" personlighetsdrag och engagemang i externa aktiviteter; ilska, sorg och ångest påverkar tillstånd kommer att relateras till andra indikatorer på dessa egenskaper, och intresse (som är hypothesized att ha en starkare kognitiv komponent än de andra påverkar tillstånd) kommer att vara positivt relaterade till kognitiv funktion. Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. En aspekt av tvåkanalsmodellen av tidigare positiva effekter kommer att stödjas om deltagande i externt engagerande aktiviteter är förknippat med positiva effekter men inte negativa effekter. Data samlades in under bedömningsperioden före ingripandet av en utvärdering av en särskild vårdenhet (SCU) för vårdboende med demenssjukdom. Två 52-bäddsutnämnda SCUs inrymde 104 av 550 invånare i ett stort icke-vinstdrivande vårdhem, medan fem andra olika enheter också inrymde några dementa invånare, som rekryterades för en "scattered" jämförelsegrupp. Invånare med dement sjukdom. -Det fanns 79 invånare som bedömdes i en SCU och 77 i en annan, representerande alla invånare som vistades på de två SCUs tillräckligt länge för att slutföra de åtgärder som ska beskrivas (ytterligare 14 ämnen började de upprepade effekterna åtgärder som ska beskrivas senare, men dog eller överfördes innan de slutfördes). Baslinjebedömningarna förlängdes under en period på 28 månader, under vilken nya invånare i de två enheterna lades till den ursprungliga gruppen på 104 personer då de ursprungliga invånarna dog eller överfördes. I scatterenheterna fullbordades 97 personer med demenssjukdom (med en förlust på 7 personer som inte fullföljde andra utgångsbedömningar). Alla potentiella försökspersoner bedömdes minimalt kapabla att förstå samtyckesinformationen. Därför kontaktades alla försökspersoner personligen (enligt den lokala IRB) för samtycke; alla utom en gav ett sådant samtycke. Familjemedlemmar informerades om forskningen men ombads inte ge sitt samtycke. De två fysiskt identiska SCU valdes eftersom alla patienter som tilldelades där led av måttligt svår kognitiv funktionsnedsättning. Kliniska diagnoser för både SCU och spridda enheter gjordes av heltidsläkare och konsulter personalpsykiatriker och kliniska psykologer vid formella personalkonferenser, baserat på både psykologisk testning och klinisk intervju. Slutgiltiga diagnoser enligt ADRDA-NINDS-kriterier (McKhann m.fl., 1984) var inte tillgängliga. Deras genomsnittliga betyg på global försämringsskala (GDS; Reisberg, Ferris, deLeon, & Crook, 1982) av medicinsk personal var 5,27 (SD = 1.11, intervall = 2-7) och deras genomsnittliga betygsskala för Mattis Dementia (Mattis, 1976) var 78,68 (SD = 30,63, intervall = 24-138). Även om variabiliteten var betydande, var den större andelen försökspersoner således i det måttligt svåra intervallet av kognitiv nedsättning. Deras medelålder var 87,82 (SD = 5,83, intervall = 70-104). Deras fysiska hälsa bedömdes av läkare assistenter med hjälp av Cumulative Ilness Rating Scales (CIRS; Linn, Linn, & Gurel, 1968), vilket kräver 5 poängs betyg för var och en av 14 kroppssystem. Den genomsnittliga totalpoängen var 26,9 (SD = 6.4, intervall = 12-60); medelvärdet på 1,92 per kroppssystem representerar en total "mild" sjukdomsbörda, men detta bidrog oproportionerligt till det neurologiska systemets patologi. Verksamheter i det dagliga livet (ADL) som utvärderats av vårdpersonal på minimidatasetet (MDS, Morris m.fl., 1990) indikerade att följande procentandelar av invånarna inte var helt oberoende av de grundläggande ADL: Dressing 79%; personlig hygien 68%; toalettanvändning 62%; locomotion 44%; sängrörlighet 26%; äta 26%. Invånare utan demens. -En jämförelsegrupp av ämnen valdes ut för att bedöma den ojämna frekvensen av de olika känslouttrycken bland icke-dementerade invånare. För detta ändamål valdes fem vårdenheter som hade relativt intakta invånare. Forskarna deltog i det månatliga fullmäktigemötet inom varje område för att beskriva forskningen; skriftliga beskrivningar av den föreslagna forskningen delades ut till de boende individuellt och postade inom vårdområdena. Namnen på de invånare som deltog i mötet presenterades för gruppvårdssamordnarna, som sedan utsåg dem som bedömdes vara kognitivt oskadade.
En sista observationsskala som används i stor utsträckning vid demens är Observed Emotion Rating Scale (OERS; REF.
Observed Affect in Nursing Home Residents with Alzheimer's Disease
{'venue': 'The journals of gerontology. Series B, Psychological sciences and social sciences', 'journal': 'The journals of gerontology. Series B, Psychological sciences and social sciences', 'mag_field_of_study': ['Psychology', 'Medicine']}