Direkt ömsesidighet och villkorat samarbete är viktiga mekanismer för att förhindra fri ridning i sociala dilemman. Men i stora grupper kan dessa mekanismer bli ineffektiva, eftersom de kräver att enskilda individer skall ha ett betydande inflytande på sina kamrater. Men den senaste upptäckten av noll bestämmande strategier i den itererade fångens dilemma tyder på att vi kan ha underskattat graden av kontroll som en enda spelare kan utöva. Här utvecklar vi en teori för noll-determinant strategier för itererade flerspelarsociala dilemman, med ett antal inblandade spelare. Vi skiljer flera särskilt intressanta underklasser av strategier: rättvisa strategier se till att den egna payoff matchar den genomsnittliga payoff i gruppen; utpressningsstrategier tillåter en spelare att prestera över genomsnittet; och generösa strategier låta en spelare prestera under genomsnittet. Vi använder denna teori för att beskriva strategier som upprätthåller samarbete, inklusive generaliserade varianter av Tit-for-Tat och Win-Stay Lose-Shift. Dessutom utforskar vi två modeller som visar hur individer ytterligare kan förbättra sina strategiska alternativ genom att samordna sitt spel med andra. Våra resultat belyser vikten av individuell kontroll och samordning för att lyckas i stora grupper. Utvecklingsteoretiska spelteorin "allianser med kollektiva nyttigheter"-spelet "volontärens dilemma" samarbete "Samarbete mellan självintresserade individer är i allmänhet svårt att uppnå (1-3), men vanligtvis förvärras problemet med fria ryttare ännu mer när grupper blir stora (4-9). I små samhällen kan samarbetet ofta stabiliseras genom former av direkt och indirekt ömsesidighet (10-17). För stora grupper har det dock föreslagits att dessa mekanismer kan visa sig vara ineffektiva, eftersom det blir svårare att hålla reda på andras rykte och eftersom det individuella inflytandet på andra minskar (4-8). För att förhindra allmänningarnas tragedi och kompensera för bristen på individuell kontroll har många framgångsrika samhällen på så sätt inrättat centrala institutioner som upprätthåller ömsesidigt samarbete (18) (19) (20) (21) (22). Men en nyligen upptäckt tyder på att vi kan ha underskattat den mängd kontroll som enskilda spelare kan utöva i upprepade spel. För den upprepade fångens dilemma, har Press och Dyson (23) visat förekomsten av noll bestämmande strategier (eller ZD-strategier), som gör det möjligt för en spelare att ensidigt genomdriva ett linjärt förhållande mellan den egna payoff och coplayerns payoff, oavsett coplayer faktiska strategi. Klassen av noll bestämmande strategier är förvånansvärt rik: till exempel, en spelare som vill se till att den egna payoff alltid kommer att matcha medspelarens payoff kan göra det genom att tillämpa en rättvis ZD-strategi, som Titfor-Tat. Å andra sidan, en spelare som vill överträffa respektive motståndare kan göra det genom att något tweaking Tit-for-Tat strategi till egen fördel, vilket ger upphov till utpressning ZD strategier. Upptäckten av sådana strategier har fått flera teoretiska studier att undersöka hur olika ZD-strategier utvecklas under olika evolutionära förhållanden (24-30). ZD-strategier är inte begränsade till den upprepade fångens dilemma. Nyligen publicerade studier har visat att ZD strategier också finns i andra upprepade två spelare spel (29) eller i upprepade allmänna nyttigheter spel (31). Häri kommer vi att visa att sådana strategier finns för alla symmetriska sociala dilemman, med ett godtyckligt antal deltagare. Vi använder denna teori för att beskriva vilka ZD-strategier som kan användas för att genomdriva rättvisa resultat eller för att förhindra fria ryttare från att ta över. Våra resultat är dock inte begränsade till ZD-strategier. Genom att utöka de tekniker som införts av Press och Dyson (23) och Akin (27) får vi också exakta villkor när generaliserade versioner av Grim, Titfor-Tat och Win-Stay Lose-Shift möjliggör ett stabilt samarbete. På så sätt finner vi att de flesta av de teoretiska lösningarna på den upprepade fångens dilemma direkt kan överföras till upprepade dilemman med ett godtyckligt antal inblandade aktörer. Dessutom föreslår vi två modeller för att undersöka hur individer ytterligare kan förbättra sina strategiska alternativ genom att samordna sitt spel med andra. I detta syfte utvidgar vi begreppet ZD-strategier för enskilda spelare till undergrupper av spelare (som vi kallar ZD-allianser). Vi analyserar två modeller av ZD allianser, beroende på graden av samordning mellan spelarna. När spelare bildar en strategiallians, de bara enas om uppsättningen av alliansmedlemmar, och om en gemensam strategi som varje alliansmedlem självständigt gäller under det upprepade spelet. När spelare bildar en synkroniserad allians, å andra sidan, samtycker de till att agera som en enda enhet, med alla alliansmedlemmar spelar samma handling i en given runda. Vi visar att ZD-alliansernas strategiska makt beror på alliansens storlek, de allierades tillämpade strategi och egenskaperna hos det underliggande sociala dilemmat. Förvånansvärt nog spelar graden av samordning bara en roll när allianser blir stora (i vilket fall en synkroniserad allians har fler strategiska alternativ än en strategiallians). För att uppnå dessa resultat anser vi att det är ett återkommande socialt dilemma mellan n-aktörerna. I varje omgång av spelet kan spelarna bestämma om de ska samarbeta (C) eller defekt (D). En spelares vinst beror på spelarens eget beslut och på alla andra gruppmedlemmars beslut ( bild. 1A) : i en grupp där j av de andra gruppmedlemmarna samarbetar, en cooperator får payoff a j, medan en avhoppare får b j. Vi antar att belöningar uppfyller följande tre egenskaper som är karakteristiska för sociala dilemman (motsvarande den individcentrerade tolkningen Betydelse Många av världens mest angelägna problem, såsom förebyggande av klimatförändringar, har formen av ett storskaligt socialt dilemma med många inblandade aktörer. Tidigare resultat i evolutionär spelteori tyder på att flerspelar dilemman gör det särskilt svårt att uppnå ömsesidigt samarbete på grund av bristen på individuell kontroll i stora grupper. Här utsträcker vi teorin om nolldeterminantstrategier till flerspelarspel för att beskriva vilka strategier som upprätthåller samarbetet. Dessutom föreslår vi två enkla modeller för allianser i dilemman med flera spelare. Effekten av dessa allianser bestäms av deras storlek, de allierades strategi och det sociala dilemmats egenskaper. När en enskild individs strategiska alternativ är begränsade, kan bildandet av en allians resultera i en drastisk hävstångseffekt.
Under 2014 konstruerade Chritian och Bin REF en strategi för samarbete mellan flera spelare.
Cooperation and control in multiplayer social dilemmas
{'venue': 'Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America', 'journal': 'Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America', 'mag_field_of_study': ['Computer Science', 'Medicine']}